Софи Кинсела
Във вихъра на двайсетте

Превод от английски: Антоанета Дончева-Стаматова, 2010

chitanka.info

На Сюзън Колит, която още преди години ме вдъхнови, като подхвърли: Защо някой ден не вземеш да напишеш история с призраци?

Първа глава

Проблемът с лъгането на родителите се състои в това, че макар и те да не си дават сметка за това, ние го правим, за да ги защитим. Правим го за тяхно добро. Така де, да вземем примерно моите родители. Ако знаеха голата истина за моето финансово положение, любовния ми живот, състоянието на водопроводната ми инсталация и положението с данъците ми, още на мига щяха да получат инфаркт, а после докторът щеше да попита: „Да не би някой да ги е разстроил с нещо?“ и всичко щеше да се окаже по моя вина. Поради това, след като бяха прекарали в моя апартамент не повече от десетина минути, имаха удоволствието да чуят от мен следните лъжи:

1. Моето Бюро за набиране на управленски персонал „Л и Н“ съвсем скоро ще излезе на печалба — няма начин!

2. Натали е фантастична бизнес партньорка и в крайна сметка постъпих много далновидно, като се отказах от сигурната си работа, за да започна да търся с нея подходящи хора за мениджъри на фирми и други подобни.

3. Разбира се, че не преживявам само на пица, кисело мляко с вишни, и водка.

4. Да, наясно съм колко изгодно излиза абонаментът за паркинг.

5. Да, наистина гледах онзи компактдиск с филма на Чарлз Дикенс, който ми подариха за Коледа! Беше страхотен, особено онази мила дама с бонето. Да бе, Пеготи. Как ми взехте думата от устата!

6. Впрочем и без това бях решила точно този уикенд да си поставя противопожарна аларма — какво съвпадение именно сега да стане дума за това!

7. Да, направо съм във възторг от предстоящото семейно събиране!

Седем лъжи. Без да броим онези, които надробих по повод тоалета на мама. И като имате предвид, че още не сме зачекнали онзи въпрос.

Когато излизам от спалнята си, спретната с черна рокличка и набързо мацната спирала, забелязвам, че мама е кацнала до камината и разглежда с тревожна физиономия просрочената ми сметка за телефона.

— Не се тревожи! — побързвам да я успокоя. — Тези дни ще я платя!

— Гледай да го направиш! — изрича мама. — Защото иначе нали знаеш, че ако ти прекъснат телефона, ще мине цяла вечност, докато отново го включат, а твоят квартал не може да се похвали с кой знае колко добър мобилен сигнал! Какво ще правиш, ако възникне спешен случай, а?! Кажи де!

Челото й се набраздява от притеснение. Изглежда така, сякаш спешният случай ще възникне още сега — сякаш в съседната стая пищи бременна жена, навън има потоп и водата всеки момент ще нахлуе през прозорците, а ние трябва да се свържем с медицинския хеликоптер, ама как? Как?

— Хммм… Честно да си призная, не се бях сещала да погледна на нещата от този ъгъл, мамо. Но иначе ще платя сметката! Честна дума!

Мама си е такава — все за нещо трябва да се притеснява, тревожи и плаши. Устните й се стягат в напрегната усмивка, погледът й става отнесен, ококорва се като гърмян заек и човек веднага разбира, че в момента в главата й се вихри някакъв апокалиптичен сценарий. Точно така изглеждаше и по време на моята последна училищна реч, а по-късно си призна, че внезапно забелязала как един от полилеите висял на една страна и не изглеждал никак стабилен, та тя се уплашила, че може да се стовари върху главите на нас, бедните момичета, и да се пръсне на парченца.

Сега тя изпъва сакото на черния си костюм, което е с подплънки на раменете, старомодни метални копчета и й придава елегантния вид на малко буренце. Имам някакъв смътен спомен да съм я виждала със същия този костюм някъде преди десетина години, ако не и повече — да, точно когато беше в периода на ходене по интервюта за работа, а аз бях принудена да я науча на някои основни компютърни умения, като например как се управлява мишка. В крайна сметка обаче започна работа в някаква детска благотворителна организация, където, слава на бога, нямат никакви особени изисквания към облеклото на работещите.

Никой от нашето семейство не изглежда добре в черно. Татко се е пременил в костюм от някаква безлична материя, която буквално смачква чертите му. Иначе си е доста красив — като за баща, разбира се — по някакъв негов си, неуловим начин. Поне скулите му са готини. Косата му е кестенява и хилава, а на мама е руса и пак хилава — точно като моята. Когато са спокойни и са на собствена територия, и двамата изглеждат страхотно — примерно на старата лодка на татко в Корнуол, облечени в мъхнатите си пуловери и похапващи тестени хапки с месо. Или когато свирят в кварталния си самодеен оркестър, където някога са се срещнали. Обаче днес няма и помен от спокойствие.

— Е, готова ли си? — пита мама и оглежда обутите ми в чорапогащи крака. — А къде са ти обувките, скъпа?

Стоварвам се като чувал на дивана и промърморвам:

— Толкова ли е наложително и аз да идвам, а?

— Лара! — поглежда ме с укор мама. — Тя беше твоя пралеля! Беше на цели сто и пет години!

Това, че пралеля ми е на сто и пет години, съм го чувала най-малко сто и пет пъти. Започвам да подозирам, че мама го повтаря само защото не може да ми каже нищо друго за горката жена!

— Е, и?! Аз не я познавах. Всъщност никой от нас не я е познавал! Това е адски глупаво! Защо трябва да бием целия този път до Потърс Бар заради някаква съсухрена старица, която дори не сме виждали приживе?!

Увесвам нос, чувствайки се по-скоро като нацупено тригодишно момиченце, отколкото като зряла двадесет и седем годишна жена със собствен бизнес.

— Чичо ти Бил и другите също ще ходят! — изтъква татко. — А щом те могат да си направят труда, то…

— Това е семейно събиране! — допълва ведро мама.

Отпускам нещастно рамене. Имам алергия към семейните събирания. Понякога си мисля, че ще бъде далеч по-добре да живеем като семената на глухарчетата — без семейство, без история, просто да се носим по света всеки със собственото си пухче.

— Няма да отнеме много време — изрича успокоително мама.

— Напротив! — промърморвам, вторачена намръщено в килима. — И всички ще ме разпитват за… разни неща!

— Нищо подобно! — отсича мама и поглежда към татко за подкрепа. — Никой няма намерение да те разпитва за… разни неща!

Настъпва тишина. Онзи въпрос определено витае във въздуха. Обаче всички упорито се правим, че не го виждаме. Пръв събира кураж татко.

— Ъхъм. Та… като стана въпрос за… разни неща… — Кратко колебание. — Ти по принцип… добре ли си?

Виждам как ушите на мама са в позиция на тревога първа степен, макар че прави нещастни опити да се преструва, че се реши и нищо не чува.

— Ами, нали знаете… — изричам след кратка пауза. — Добре съм. Така де, не можете да очаквате от мен на мига да се върна към…

— О, разбира се, че не! — съгласява се автоматично татко. А после прави втори опит: — Но иначе нали си… в добро настроение?

Кимвам в знак на съгласие.

— Браво! — обажда се с нескрито облекчение мама. — Знаех си, че ще успееш да превъзмогнеш… разни неща!

Родителите ми вече не изричат на глас името „Джош“, защото доскоро всеки път, когато го чувах, изпадах в неконтролируемо ридание. Известно време мама го наричаше „Онзи, който не трябва да бъде споменаван“, а сега вече си остана просто „разни неща“.

— И значи ти вече не си се опитвала да се свържеш с него? — пита баща ми, като гледа навсякъде другаде, само не и към мен, а мама се прави, че търси нещо в чантата си.

Това е още един евфемизъм в нашето семейство. Всъщност татко иска да каже: „Изпращала ли си му нови маниакални текстови съобщения?“.

— Не — отговарям и не мога да сдържа изчервяването си. — Не съм, ясно ли е?!

Адски нечестно е от негова страна да повдига отново този въпрос! Не знам защо, ама направиха от мухата слон! Така де! Изпратила съм на Джош само няколко есемеса — какво толкова! Не повече от три на ден! Направо не си струва да се споменават! И освен това не са маниакални! Просто в тях съм честна и открита, което, между другото, е най-правилният подход във всяка добра връзка!

Така де! Човек не може просто ей така да изключи чувствата си, защото другият го е направил, не съм ли права?! Не можеш просто да кажеш: „Аха, ясно! Значи ти предлагаш никога повече да не се виждаме, никога повече да не правим любов, никога повече да не говорим и никога повече да не общуваме по какъвто и да било начин! Фантастична идея, Джош! Чудя се как не се сетих първа?!“.

Затова просто сядаш и регистрираш истинските си чувства във формата на текстово съобщение, само защото ти се иска да ги споделиш с другия. И какво се оказва? В следващия момент бившият ти приятел си сменя номера, за да не го притесняваш, и те наклепва на родителите ти! Ама че мръсник!

— Лара, знам, че се почувства много наранена и че не ти беше никак лесно. — Татко прочиства деликатно гърлото си. — Но вече изминаха близо два месеца. Трябва да продължиш напред, скъпа! Да се виждаш с други млади мъже… да излизаш и да се забавляваш…

Господи! Няма да мога да издържа още една от татковите лекции за това колко много мъже ще паднат в краката на красавица като мен! Така де, първо на първо, на света вече не останаха никакви мъже! И, второ на второ, една жена висока метър и шейсет, с чип нос и без никакъв тен не би могла да се нарече точно красавица!

Добре де, знам, че от време на време изглеждам и прилично. Лицето ми е със сърцевиден овал, очите ми са зелени и широко поставени, а по носа ми се мярка по някоя и друга луничка. И на всичко отгоре, родила съм се с миниатюрна уста, която изглежда така, сякаш ме е ухапала пчела и която никой в семейството не притежава. Но иначе можете да ми вярвате — не съм супермодел!

— Е, и вие с мама ли направихте така, когато скъсахте онзи път в Ползет? Започнахте да излизате и да се срещате с други хора? — не мога да се сдържа да не изтърся, макар да съм наясно, че тази тема сме я дъвкали и предъвквали.

Татко въздъхва тежко и двамата с мама си разменят погледи.

— Май не трябваше да ти казваме за това — промърморва тя и разтрива притеснено чело. — Изобщо не трябваше да ти казваме! — повтаря уморено.

— Защото, ако бяхте започнали да го правите — продължавам неумолимо, — никога повече нямаше да се съберете повторно, нали? И татко никога нямаше да ти каже, че е лъкът на твоята цигулка, а после никога нямаше да се ожените!

Тази приказка за лъка и цигулката отдавна се е превърнала в неразривна част от семейния фолклор. Чувала съм историята милиони и милиарди пъти. Татко се появил пред къщата на мама, яко препотен, защото карал колело, а тя била плакала до този момент, обаче се престорила, че е настинала, после се накарали едно хубаво, а баба им сервирала чай и маслени курабийки. (Нямам представа какво общо имат въпросните маслени курабийки с всичко това, но те задължително се споменават при всяко разказване на историята.)

— Лара, скъпа! — въздъхва мама. — При нас беше много различно! Все пак вече бяхме ходили цели три години, бяхме сгодени и…

— Да бе, знам! — прекъсвам я безцеремонно. — Знам, че при вас е било различно! Само искам да кажа, че хората понякога отново се събират, нали така?! Случва се!

Настъпва тишина.

— Лара, ти открай време си с романтична настройка… — започва татко.

— Изобщо не съм романтичка! — възкликвам възмутено, сякаш съм получила кръвна обида.

Вторачвам се в килима и започвам да рия една фигурка с пръста на крака си, но с периферното си зрение забелязвам как мама и татко си правят знаци кой да поеме разговора от тук нататък. Мама клати глава и сочи към татко, сякаш иска да му каже: „Продължавай!“.

— Когато човек се раздели с някого — побързва да изпълни заповедта татко, обаче се вижда, че се чувства крайно неудобно, — няма нищо по-лесно от това, обръщайки се назад, да си каже, че животът би бил идеален, ако отново се съберат. Обаче…

— Татко, чуй ме! — прекъсвам го, но този път се опитвам да се овладея. — Изобщо не си разбрал какво става! Аз не искам да се събирам отново с Джош! — Опитвам се да го кажа така, като че ли това е най-абсурдната идея на света. — И не затова му изпращах онези съобщения! Просто исках да разкрием душите си един пред друг! Така де, той скъса с мен без никакво предупреждение, без изобщо да поговорим, без да го обсъждаме. И аз така и не получих никакви отговори. Затова го чувствам като… недовършена работа. Това е като да започнеш да четеш роман на Агата Кристи и никога да не разбереш кой е убиецът!

Така! Сега вече няма начин да не разберат!

— Дааа… — проточва татко. — Разбирам разочарованието ти.

— Ето, точно това исках! — отсичам колкото ми е възможно по-убедително. — Да разбера какво мисли и Джош. Да си поговорим, да обсъдим ситуацията. Да общуваме като две цивилизовани човешки същества!

„И отново да се съберем — допълва нещо в мен, безкомпромисно към истината. — Защото аз си знам, че Джош все още ме обича, макар че никой друг не мисли така!“

Ала няма никакъв смисъл да го обяснявам на родителите си. И без това няма да ме разберат. И как биха могли?! Те нямат никаква представа каква възхитителна двойка бяхме с Джош, как перфектно си пасвахме! И изобщо не схващат, че той безсъмнено взе едно прибързано, паникьосано, типично момчешко решение, базиращо се на несъществуваща причина, и че ако аз можех да поговоря с него, със сигурност ще оправя всичко и ние отново ще бъдем заедно!

Понякога се чувствам на светлинни години далече от родителите си. Точно както се е чувствал Айнщайн, когато приятелите му са настоявали: „Вселената е права, Алберт, повярвай ни!“, а той дълбоко в себе си е знаел, че тя е изкривена и си е казвал: „Знам, че е крива! Ще ви покажа аз някой ден!“.

Мама и татко отново си правят някакви тайнствени знаци. Като че ли е крайно време да ги избавя от притесненията им. Затова побързвам да изрека:

— Както и да е. Важното е, че няма смисъл да се притеснявате за мен! Защото отдавна продължих напред! Така де, може би не напълно — поправям се, забелязала съмнението в погледите им, — но все пак приех, че Джош не желае да разговаря с мен! Дадох си сметка, че така е трябвало да стане. Научих много за себе си и… сега съм добре. Наистина!

Лепвам на лицето си сладка усмивка. Чувствам се така, сякаш напявам главната мантра в някой откачен култ. Би трябвало да съм облечена в роба и да удрям дайре.

Чуйте, чуйте!… Аз продължих напред… Чуйте, чуйте!… Аз се чувствам добре!…

Татко и мама отново си разменят погледи. Нямам престава дали ми вярват или не, но важното е, че най-сетне успях да измъкна всички ни от този крайно труден разговор.

— Това се казва дух! — обажда се най-сетне татко с видимо облекчение. — Браво на теб, Лара! Знаех си, че ще успееш! И сега си имаш бизнеса с Натали, върху който да се фокусираш и който очевидно върви изключително добре.

Усмивката ми става още по-маниакално култова, когато възкликвам:

— Абсолютно!

Чуйте, чуйте!… Бизнесът ми върви добре!… Чуйте, чуйте! Изобщо не съм пред фалит!…

— Толкова се радвам, че най-сетне си успяла да узрееш за това решение! — намесва се и мама и целува връхчето на главата ми. — А сега мисля, че е крайно време да тръгваме! Хайде, скокни в някакви черни обувки и да потегляме!

С нещастна въздишка се изправям на крака и се завличам обратно в спалнята си. Навън е прекрасен слънчев ден. А аз трябва да го прекарам на едно отвратително семейно събиране, включващо мъртва особа на сто и пет години. Да, понякога животът наистина не е справедлив!

* * *

Докато колата ни маневрира в рахитичния паркинг на погребалния център в Потърс Бар, пред страничната врата забелязвам малка тълпа. След това зървам проблясък на телевизионна камера и пухкав микрофон, който се носи над главите на хората.

— Но какво става тук, за бога? — възкликвам и надниквам през прозореца. — Нещо с чичо Бил ли?

— Вероятно — кимва татко.

— Като че ли чух, че са започнали да снимат документален филм за него — вметва и мама. — Труди го спомена веднъж. Заради книгата му.

Така става, когато някой от роднините ти се окаже знаменитост. Свикваш с присъствието на телевизионни камери. Както и с факта, че когато се представяш, хората автоматично питат: „Лингтън ли? Да не би да сте роднина на онзи от «Кафе Лингтън»?“, а после ги гледаш как остават с отворена уста, когато им отговориш простичко: „Да“.

Моят чичо Бил е същият онзи Бил Лингтън, който е основал „Кафе Лингтън“ от нищото, когато е бил само на двайсет и шест, и го е превърнал в световна верига кафенета. Физиономията му се мъдри на всяка чашка за кафе, което го превръща в по-популярен дори от „Бийтълс“. Човек не може да не го познае, когато го види. А точно сега е още по-известен от всякога, защото автобиографията му, наречена „Две малки монети“, излезе едва миналия месец, а вече е бестселър. Говори се, че главната роля във филма по тази книга щяла да се играе от Пиърс Броснан.

Аз, разбира се, вече изгълтах книгата от корица до корица. Всичко се върти около това как той бил останал само с някакви си двайсет пенса и си купил кафе, а то имал толкова гаден вкус, че му дало идеята да си отвори собствени кафенета. И така, започнал с първото, а после то се превърнало във верига, а сега си има буквално световна империя. Прякорът му е „Алхимикът“, а според една статия от миналата година целият свят на бизнеса се надпреварва да узнае тайната на неговия успех.

Точно затова той започна да води и едни семинари, наречени „Две малки монети“. Преди няколко месеца аз съвсем тайничко се отбих на един такъв. Просто в случай, че може да ми даде някои насоки за това как да ръководя един съвсем нов бизнес. В залата имаше най-малко двеста души, всички до един поглъщащи всяка дума на чичо ми, а накрая трябваше задружно да вдигнем в ръка две монети и да кажем: „Това е моето начало!“. Беше адски мелодраматично и смущаващо, обаче не знам защо всички около мен изглеждаха много вдъхновени. Лично моето мнение е, че макар да слушах изключително внимателно, така и не разбрах как се прави бизнес.

Така де, нали е бил на двайсет и шест, когато е натрупал първия си милион! Само на двайсет и шест! Започнал си той един бизнес и моментално взел, че успял! Докато аз започнах своя бизнес преди шест месеца и моментално взех, че се провалих!

— Може и вие с Натали някой ден да напишете книга за вашия бизнес — обажда се мама, като че ли разчела мислите ми.

— О, да! Глобалното господство ви дебне зад всеки ъгъл! — добавя весело татко.

— Хей, я вижте — катеричка! — побързвам да посоча през прозореца.

Родителите ми са толкова ентусиазирани заради моя бизнес, че сърце не ми дава да им кажа истината. Затова всеки път, когато заговорят за него, гледам да сменя темата.

Но ако трябва да бъда съвсем точна, длъжна съм да призная, че в самото начало мама не беше особено ентусиазирана. Всъщност бих могла да кажа, че когато за първи път споменах пред тях, че се отказвам от работата си в маркетинга и изтеглям всичките си спестявания, за да основа бюро за набиране на управленски персонал, без никога преди да съм набирала какъвто и да било персонал и без да имам и най-смътна престава за това, тя едва не получи апоплектичен удар.

Обаче после се успокои, когато добавих, че влизам в този бизнес заедно с най-добрата си приятелка Натали. И че Натали е буквално богиня в търсенето на управленски персонал и в началото именно тя ще ръководи бизнеса, докато аз ще се занимавам с административната част и маркетинга и ще се уча от нея. По-нататък допълних, че вече имаме няколко заявки и че за броени месеци ще успеем да се издължим на банката.

Звучеше толкова хубаво! Като най-брилянтния план на света! Всъщност действително си беше брилянтен. Но само допреди месец, когато Натали замина на почивка в индийския щат Гоа, влюби се в някакъв местен гоански гларус и седмица по-късно ми изпрати есемес, за да ме уведоми, че нямала представа кога ще се върне, обаче всички подробности по работата ни били в компютъра и аз ще се оправя, и че сърфингът там бил буквално приказен, и че аз трябвало да отскоча на гости някой ден и т.н., и т.н. Натали XXX.

Никога повече няма да подхващам какъвто и да било бизнес с Натали. Никога!

— Това чудо изключено ли е, а? — съзерцава неуверено мама мобилния си телефон. — Не мога да го оставя да ми звъни по време на службата!

— Дай да погледна! — Татко най-сетне избира място на паркинга и спира, а после поема телефона. — Искаш да изключиш само звука му, нали?

— Неее! — изписква ужасено мама. — Искам да изключа целия телефон! Защото онази работа със звука може и нещо да не стане!

— Добре. Ето! — кимва татко и натиска продължително бутона за затваряне. — Всичко е изключено. — И го подава обратно на мама, която го съзерцава уплашено.

— Ами ако внезапно вземе, че се включи, докато е в чантата ми? — пита и ни поглежда умоляващо. — Защото точно така стана с Мери в яхтклуба! Проклетото чудо направо оживя в чантата й и започна да звъни, при това, докато беше член на журито! Казват, че може би по някакъв начин го е натиснала или кой знае какво там…

Гласът на мама става все по-писклив и отчаян и тя буквално остава без дъх. Точно на този етап сестра ми Тоня би изгубила търпение и би я срязала с думите: „Не се дръж като последната глупачка, мамо! Разбира се, че телефонът ти няма да се включи от само себе си!“.

— Мамо — обръщам се търпеливо към нея и поемам страховитото нещо от ръката й, — какво ще кажеш да го оставим в колата?

— Да! — въздъхва с облекчение тя. — Мисля, че това е добра идея! Ще го пъхна в жабката!

Поглеждам към татко и той ми се усмихва горчиво. Горката мама! Как ли издържа всичките тези ужасии, които се редят в главата й?! Крайно време е да погледне по-реално на нещата!

* * *

Когато приближаваме към погребалния център, до ушите ни достига непогрешимият провлачен говор на чичо Бил. И наистина — в мига, в който разбутваме тълпата, зърваме и самия него — с кожено яке, изкуствен тен и буйна коса. Всички знаят, че чичо Бил е вманиачен на тема коса. Неговата е гъста и блестяща и винаги гарвановочерна и ако някой нещастен вестник се осмели да предположи, че той се боядисва, чичо автоматично заплашва, че ще го съди до дупка.

— Семейството е най-важното нещо! — тъкмо казва той на една репортерка в дънки. — Семейството е скалата, върху която стоим! И ако трябва да наруша графика си, за да отида на погребение на роднина, ще го наруша!

Виждам как сред тълпата се разнася вълна на възхищение. Едно момиче, хванало здраво чаша кафе „Лингтън“, очевидно не е на себе си от щастие и непрекъснато шепне на приятелката си: „Наистина е той!“.

— Ако нямате нищо против, трябва да свършваме — обажда се зад чичо Бил един от асистентите му. — Бил вече трябва да влиза в погребалния дом. Благодаря ви, колеги! Само няколко автографа — допълва по посока на тълпата.

Ние изчакваме търпеливо встрани, докато чичо Бил се заема с ентусиазирано раздаване на автографи върху кафени чашки и погребални програми. И през всичкото това време камерата жужи и го снима от всички ъгли. Накрая всички се разотиват и чичо Бил благоволява да се насочи към нас.

— Здрасти, Майкъл! Радвам се да те видя! — възкликва, разтърсва ръката на татко и непосредствено след това се обръща към асистента си с въпроса: — Успя ли най-сетне да заковеш Стив?

— Да, заповядай! — отговаря асистентът и побързва да подаде телефон на чичо Бил.

— Здравей, Бил! — обажда се и татко с неизменната си, запазена специално за брат му учтивост. — Отдавна не сме се виждали! Как си? Поздравления за книгата ти!

— Благодаря, че ни изпрати и на нас една! При това с автограф! — припява мама.

Чичо ми кимва неопределено към нас тримата и започва да говори по телефона:

— Стив, получих имейла ти!

Мама и татко се споглеждат сконфузено. Очевидно с това се сложи край на милото ни семейно събиране.

— Хайде да видим къде точно трябва да отидем — промърморва мама на татко. — Лара, идваш ли?

— Всъщност мисля да поостана за малко тук — отвръщам аз, внезапно озарена от една идея. — Ще се видим вътре!

Изчаквам родителите ми да се отдалечат, а после се присламчвам към чичо Бил. Току-що измислих демоничен план! Нали на онзи семинар чичо ми каза, че ключът към успеха на един предприемач бил да грабваш всяка предоставила ти се възможност! А аз съм предприемчив човек, нали така? И това ако не е внезапно предоставила ми се възможност, няма накъде повече!

Изчаквам го да приключи с разговора си, а после колебливо изричам:

— Здравей, чичо Бил! Може ли да поговорим за малко?

— Почакай! — вдига ръка той и отново лепва своето блекбъри до ухото си. — Здрасти, Паоло! Как е? — Очите му се насочват към мен и той ми прави знак с ръка, което като че ли означава, че е мой ред да говоря.

— Ами… нали знаеш, че вече имам бюро за набиране на управленски персонал… — започвам с притеснена усмивка. — Всъщност една приятелка ми е партньорка. Нарекохме го „Л и Н“. Може ли да ти обясня в какво се състои същността на бизнеса ни?

Чичо Бил се смръщва в моята посока, а после изрича в телефона:

— Задръж малко, Паоло!

Аууу! Значи той оставя някоя важна клечка да го чака заради мен! Специално заради мен!

— Занимаваме се с намирането на висококвалифицирани и силно мотивирани личности за управленски позиции — започвам да нареждам аз, като се опитвам да не заеквам. — Та си казах, че може би бих могла да говоря с някого от твоя отдел „Човешки ресурси“, да му обясня какви услуги предлагаме, а защо не и да направим някаква сделка…

— Лара! — спира ме с ръка чичо Бил. — Какво ще кажеш, ако те свържа с моята началничка на отдел „Човешки ресурси“ и й кажа: „Това е племенницата ми, дай й шанс!“?

Имам чувството, че ще избухна от възторг. Идва ми да запея „Алилуя“. Значи рискованият ми ход се оказа печеливш!

— Бих казала, че много ти благодаря, чичо Бил! — смотолевям, като се старая да запазя спокойствие. — Ще положа всички усилия да ти се харесам, ще работя по двайсет и четири часа на ден, ще ти бъда толкова благодарна, че…

— Не! — прекъсва ме авторитетно той. — Няма да ми бъдеш благодарна! Всъщност ще престанеш да се уважаваш!

— К-к-какво? — зяпвам сащисано.

— Просто казвам, не! — отсича той и ме застрелва с ослепителна бяла усмивка. — Правя ти услуга, Лара! Ако сама си извоюваш успеха, ще се чувстваш далеч по-добре! Ще знаеш, че си го заслужила.

— Ясно — преглъщам и бузите ми пламват от унижение. — Така де, аз наистина искам да го заслужа. И наистина искам да работя много за успеха. Просто си помислих, че…

— Щом аз мога да тръгна от две малки монети, значи и ти можеш, Лара! — натъртва той, после приковава погледа ми и изрича като гуру: — Вярвай в себе си! Вярвай в мечтата си! Заповядай!

О, не! Само това не! Обаче той вече е бръкнал в джоба си и сега ми поднася две монети от по десет пенса.

— Това са твоите две малки монети. — Поглежда ме съсредоточено, така, както го прави и по телевизията, и продължава сериозно: — Лара, затвори очи! Почувствай го! Повярвай го! Кажи: „Това е моето начало!“.

— Това е моето начало — изфъфлям раболепнически. — Благодаря!

Чичо Бил кимва, очевидно напълно доволен от себе си, и после отново се връща към телефонния си разговор:

— Паоло, извинявай, че те накарах да чакаш!

Цялата пламнала от унижение, аз се оттеглям от полесражението. Дотук с грабването на възможностите. Дотук с осъществяването на нови контакти. Просто искам да оцелея по време на това глупаво погребение и да си се прибера у дома.

Заобикалям сградата и се вмъквам през предния вход на погребалния център. Озовавам се във фоайе с тапицирани столове, плакати на гълъби и натежал въздух. Наоколо не се вижда жива душа — дори и на рецепцията.

Внезапно иззад някаква дървена врата долавям звук на песен. Мамка му! Започнало е! И аз пак съм закъсняла! Бутвам вратата и — точно така, всички пейки пред мен са пълни с народ. Всъщност залата е толкова претъпкана, че правостоящите отзад трябва да се разместят, за да мога да мина. Намирам си място, като се старая да остана незабележима.

Докато се оглеждам в опит да зърна мама и татко, не мога да не се впечатля от броя на присъстващите. И от цветята. Покрай двете стени на залата са подредени изящни букети от бели и кремави цветя. Някаква жена отпред пее църковна песен, но пред мен има толкова много хора, че не мога да я видя. Близо до мен двама души подсмърчат, а едно момиче си реве напълно безсрамно. Всичките тези хора са дошли само заради моята пралеля, а аз дори не я познавах!

„Не се сетих да й изпратя дори цветя!“ — давам си внезапно сметка и ми идва да потъна в земята от срам. Не трябваше ли поне да напиша някаква картичка? Господи, надявам се, че мама и татко са се погрижили за всичко!

Музиката е толкова прекрасна, а атмосферата — толкова емоционална, че изведнъж усещам, че не мога повече и в очите ми започват да парят сълзи. Точно до мен седи възрастна дама с черна кадифена шапчица, която ме забелязва и цъква съчувствено с език.

— Нямаш ли си кърпичка, скъпа? — прошепва тя.

— Не — признавам през хълцане аз и тя автоматично щраква машинката на старомодната си кожена чанта и я отваря. Отвътре се разнася аромат на камфор и аз зървам няколко чифта очила, кутийка ментови бонбони, пакетче фуркети, кутийка с надпис „Конец за зъби“ и половин пакетче диетични бисквити.

— Да знаеш, че когато ходиш на погребение, винаги трябва да си носиш кърпички! — изрича тя и ми подава пакетче носни кърпички.

— Благодаря! — смотолевям и си вземам една. — Много мило от ваша страна. Между другото, аз съм праплеменницата.

Старата дама кимва съчувствено.

— Сигурно ти е много тежко. Как се справя семейството?

— Ами, добре… — Сгъвам кърпичката, чудейки се какво да отговоря. Знам, че не мога да кажа: „Не че са много притеснени. Например чичо Бил още говори по телефона отвън“. Затова изтърсвам: — Просто в подобни моменти трябва да се подкрепяме.

— Именно! — кимва доволно старата дама, сякаш съм изрекла нещо особено мъдро, а не просто съм перифразирала една от картичките на Холмарк с текст „Всички трябва да се подкрепяме“. Стисва ръката ми и изрича заговорнически: — Ако имаш нужда да поговориш с някого, скъпа, винаги съм насреща! За мен е чест да се запозная с някой от роднините на Бърт!

— Благодаря… — започвам автоматично, но после се усещам.

Бърт ли?

Сигурна съм, че пралеля ми не се е казвала „Бърт“. Всъщност напълно съм сигурна в това. Казвала се е Сейди.

— Знаеш ли, че приличаш доста на него? — продължава старицата, разглеждайки лицето ми.

По дяволите! Попаднала съм на грешното погребение!

— Нещо в челото може би… И неговият нос — това е сигурно! Някой казвал ли ти го е, скъпа?

— Хммм случвало се е… — изричам неопределено. — Всъщност аз трябва да… Благодаря за кърпичката — изправям се и бързо се отправям към вратата на залата.

— Това е праплеменницата на Бърт! — чувам зад гърба си гласа на старата дама. — Много се разстрои милата!

Аз буквално се хвърлям върху светлата дървена врата и отново се озовавам във фоайето, където едва не се приземявам върху мама и татко. Те стоят до някаква жена в тъмен костюм, побеляла коса и снопче брошури в ръка.

— Лара! Къде беше? — провиква се изумено мама и поглежда към вратата, откъдето се появих. — Какво правеше там?

— Да не би да сте били на погребението на господин Кокс?! — облещва се жената с тъмния костюм.

— Изгубих се! — побързвам да се защитя. — Не знаех къде трябва да отида! Би трябвало да слагате някакви указания по вратите!

Без да продума и думица, жената само вдига ръка и сочи пластмасова табела на вратата, на която пише: „Бъртрам Кокс — 13:30 ч“. Мамка му! Как не я забелязах?!

— Добре де, няма нищо — вирвам брадичка и тръсвам глава. — Да тръгваме, преди да са заели местата!

Втора глава

Преди да са заели местата. Ама че майтап! Никога през живота си не съм присъствала на по-депресираща сцена! Ама никога!

Добре де, наясно съм, че това тук е погребение. Наясно съм, че не може да бъде като на купон. Но на погребението на Бърт поне имаше много хора и много цветя, и хубава музика, и атмосфера. Там поне имаше някакво излъчване.

А тук няма нищо. Нищичко. Залата е гола и хладна, само с един затворен ковчег отпред и името „Сейди Ланкастър“ — изписано на дъската за съобщения до вратата. Никакви цветя, никакъв приятен аромат, никакви песни — само някаква традиционна музика, която се разнася от високоговорителите. И залата е на практика празна. Тук сме само мама, татко и аз — от едната страна, и чичо Бил, леля Труди и братовчедката Диаманте — от другата.

Поглеждам изпод вежди към другата страна на залата, където се е настанила другата част от семейството. Макар да сме толкова близко свързани, те както винаги изглеждат като знаменитости, слезли направо от кориците на тузарските списания. Чичо Бил се е разплул като господар на пластмасовия си стол и натиска бутоните на своето блекбъри. Леля Труди прелиства списание „Хелоу“ и вероятно се осведомява за най-новото в живота на приятелките си. Облечена е в плътно прилепнала по тялото й черна рокля, русата й коса е завита умело пред лицето й, а деколтето й е още по-загоряло и впечатляващо от последния път, когато я видях. Леля Труди се е омъжила за чичо Бил преди цели двайсет години, но се басирам, че днес изглежда много по-млада, отколкото на снимките от сватбата им.

Платиненорусата коса на братовчедка ми Диаманте стига чак до задника й, който едва се покрива от минирокличката на елегантни черепчета. Превъзходно подбран тоалет като за погребение! От ушите й висят кабелите на слушалките й, в ръката си държи телефон и праща есемеси, и от време на време поглежда свъсено часовника си. Диаманте е на седемнайсет години, има две коли и собствена модна марка, наречена „Роклички и перли“, подарък от любимия й татко. (Веднъж я разгледах в интернет — роклите до една са по четиристотин паунда, а всеки, който си купи от тях, попада в списъка на „Най-добрите приятелки на Диаманте“, половината от които са все хлапета на знаменитости. Нещо като Фейсбук, ама без роклите.)

— Мамо! — прошепвам аз. — Защо няма никакви цветя?

— О! — Мама си възвръща обичайния уплашен вид. — Говорихме с Труди за цветя и тя каза, че ще се погрижи. Труди? — подвиква към отсрещния край на залата. — Какво стана с цветята?

— А, да! — Леля ми затваря списанието и се обръща, сякаш само това е чакала, за да си побъбри с мама. — Вярно, че говорихме. Обаче знаеш ли колко струва всичко това? — Обгръща обстановката с жест. — И вече седим и чакаме колко… двайсет минути? Трябва да бъдем реалисти, Пипа! Цветята са напълно излишен разход!

— Може би си права — изрича колебливо мама.

— Не ме разбирай накриво! Не че ми свиди да дам нещо за погребението на старицата! — продължава леля Труди, привежда се към нас и снишава глас. — Но не можем да не се запитаме: „Какво впрочем е направила тя за нас?“. Така де, аз не я познавах. А ти?

— Ами… беше трудничко — простенва мама. — Нали получи удар и през повечето време беше неадекватна…

— Именно! — кимва вдъхновено леля. — Не разбираше абсолютно нищичко! Тогава какъв е смисълът?! И без това, ако не беше Бил, нямаше да бъде дори тук! — Обръща се и поглежда с обич чичо Бил. — Толкова е мекушав, че понякога ме е страх за него! Често казвам на хората…

— Глупости! — изписква Диаманте и издърпва слушалките от ушите си. — Тук сме само заради шоуто на татко! Изобщо не мислеше да идва, обаче нали продуцентът каза, че едно погребение щяло „да повиши значително коефициента му на съчувствие“! Така е! Чух ги да си говорят!

— Диаманте! — срязва я майка й.

— Вярно е! Татко е най-големият лицемер в целия свят, както и ти! А аз точно сега трябваше да бъда у Хана! — Братовчедка ми надува презрително устни. — Нали знаеш, че баща й организира голям купон за новия си филм, а аз го пропускам! Само за да може татенцето да изглежда „семеен“ и „грижовен“! Не е честно!

— Диаманте! — срязва я повторно майка й, този път по-рязко.

— Не забравяй, че точно баща ти беше този, който плати почивката ви с Хана в Барбадос! А онова уголемяване на бюста, с което непрекъснато се хвалиш, кой, според теб, плаща за него, а?!

Диаманте си поема дълбоко дъх, безсъмнено смъртно обидена.

— Не е честно! Ама никак не е честно! Уголемяването на бюста ми е с благотворителна цел!

Тук вече не успявам да се сдържа, привеждам се и питам:

— Как е възможно едно уголемяване на бюста да бъде с благотворителна цел?

— Просто после ще дам интервю в едно списание по този повод, а след това ще даря парите от интервюто на някоя благотворителна организация! — отсича с не малка доза гордост тя. — Така де, поне половината или нещо подобно…

Поглеждам скришом към мама. Тя е изгубила ума и дума от потрес. Дотолкова, че едва не избухвам в смях.

— Здравейте!

Всички вдигаме очи. Към нас по пътеката върви жена в сиви панталони и кучешка каишка на врата.

— Хиляди извинения! — изрича тя, като разперва ръце. — Надявам се, че не съм се забавила много. — Жената е късо подстригана, посребрена коса, очила с дебели, тъмни рамки и дълбок, почти мъжки глас. — Моите съболезнования за вашата загуба! — Поглежда към голия ковчег и отбелязва: — Не знам дали сте били информирани, но традицията е да излагаме снимки на блаженопочившите ни близки…

Всички се споглеждаме неловко. А после леля Труди щраква с пръсти и се провиква:

— Има една снимка! Изпратиха ни я от старческия дом!

Бръква в чантата си и вади оттам кафяв плик, от който измъква разръфана стара снимка от полароид. Докато снимката минава през нас, аз не пропускам да надникна. На нея се вижда миниатюрна, сбръчкана старица, отпусната в обикновен дървен стол, прегърбена под безформената си, светлокафява жилетка. По лицето й се редят минимум милион бръчки. Бялата й коса прилича на прозрачна топка захарен памук. Очите й са мътни, като че ли изобщо не вижда света.

Значи такава е била моята пралеля Сейди. А аз дори не я познавах.

Викарият оглежда несигурно снимката, а след това кимва и я забожда на близката дъска, където тя изглежда още по-тъжна и смущаваща в самотата си.

— Някой от вас ще желае ли да каже няколко думи за покойницата?

Всички поклащаме беззвучно глави.

— Разбирам. Често подобни събития са твърде болезнени за най-близките роднини. — Викарият вади от джоба си бележник и молив и продължава: — В такъв случай аз ще говоря от ваше име. Бихте ли ми дали някакви подробности от живота й? Нещо интересно? Разкажете ми за Сейди всичко, което би трябвало да почетем!

Отново гробна тишина.

— Всъщност ние не я познавахме особено — обажда се по едно време татко. — Тя беше много стара.

— На сто и пет — запява мама вечния си рефрен. — Беше на сто и пет години.

— Била ли е омъжена някога? — пита викарият.

— Хммм — сбърчва чело татко. — Бил, имало ли е някакъв съпруг там?

— Кой да ти каже?! Но пък… май, да. Обаче не мога да се сетя как се е казвал — отговаря чичо Бил, без дори да вдигне очи от своето блекбъри. — Не можем ли да побързаме с процедурата?

— Разбира се — кимва викарият, обаче съчувствената й усмивка замръзва. — В такъв случай може би някакъв малък анекдот от последния път, когато сте я посетили в старческия дом… някакво хоби…

Поредната доза мълчание, натежало от вина.

— На снимката е с плетена жилетка — обажда се по едно време мама. — Може би тя си я е плела… Може би е обичала да плете!

— Вие ходили ли сте изобщо при нея? — пита викарият, полагаща неистови усилия да остане любезна.

— Ама, разбира се! — отвръща отбранително мама. — Отскочихме да я видим през… — Мисли. — Май беше през 1982 година. Лара беше бебе.

— 1982?! — Викарият е вече скандализирана.

— Но тя не ни познаваше! — опитва се да ни оправдае татко. — Изобщо не беше с всичкия си!

— А нещо от предишния й живот? — Викарият вече звучи възмутено. — Някакви постижения? Някакви истории от младостта й?

— Брей, ама вие изобщо не се отказвате! — провиква се Диаманте, като изтръгва слушалките от ушите си. — Не можете ли да схванете, че сме тук само защото трябва да бъдем тук?! Тя не е направила нищо особено! Не е постигнала нищо! Била е никой! Просто една старица на милиард години!

— Диаманте! — изрича с мил укор майка й. — Не е никак любезно от твоя страна!

— Ама е вярно, нали?! Така де, вижте само! — Обгръща презрително с жест празната зала. — Ако и на моето погребение дойдат само шестима, да знаете, че ще се застрелям!

— Младо момиче! — изрича викарият и прави няколко крачки към нея с лице, зачервено от гняв. — Никое човешко същество на божията земя не е никой!

— Да бе, все тая! — махва грубо с ръка братовчедка ми и аз забелязвам как викарият отваря уста, за да каже още нещо.

— Диаманте! — побързва да вдигне ръка чичо Бил. — Достатъчно! Очевидно е, че и аз самият съжалявам, задето не съм посещавал по-често горката Сейди, която, сигурен съм, е била страхотен човек! Мисля, че говоря от името на всички! — Пуснал традиционния си чар, чичо ми е неустоим. Виждам как настръхналата свещенослужителка се поуспокоява. — Но в замяна на това сега държим да я изпратим както подобава! Предполагам, че графикът ви е претоварен, също като моят! — допълва и почуква по часовника си.

— Прав сте — кимва викарият след кратка пауза. — Ей сега ще се подготвя. Моля ви да изключите мобилните си телефони.

И с един последен неодобрителен поглед към всички нас тя се насочва към вратата, а леля Труди автоматично се обръща в стола си и просъсква:

— Каква наглост! Да се държи така непочтително с нас! В крайна сметка не бяхме длъжни да идваме, нали?!

Вратата пак се отваря и всички вдигаме подплашено погледи, обаче този път не е викарият. Това е Тоня, сестра ми. Чудя се колко още може да се обърка този ден.

— Да не съм го пропуснала? — Пневматичната бормашина, наречена неин глас, изпълва залата. Тя поема с широки крачки по пътеката към нас. — Едва успях да се измъкна от бебешката зала за фитнес, преди близнаците отново да се разреват! Честно да ви кажа, тази гувернантка е по-лоша и от предишната, а това вече значи много!

Облечена е в черни панталони и черна жилетка на леопардови шарки. Гъстата й коса на кичури е вдигната на конска опашка. Едно време Тоня беше офис мениджър в „Шел“ и по цял ден юркаше хората. Сега е майка на пълен работен ден, има си две момчета — близнаците Лоркан и Деклан, и поддържа професионалните си умения, като юрка гувернантката.

— Как са момчетата? — пита мама, обаче Тоня изобщо не й обръща внимание. Концентрирана е изцяло върху чичо Бил.

— Чичо Бил, прочетох книгата ти! Удивителна е! Направо промени живота ми! Разказах на абсолютно всички за нея! Снимката също е много хубава, макар че, честно казано, не те показва в най-добрата ти светлина!

— Благодаря, скъпа! — отвръща чичо ни и я дарява със стандартната си усмивка в смисъл „Да, знам, че съм брилянтен“, обаче тя изобщо не забелязва фалша.

— Нали книгата му е фантастична? — обръща се сестра ми към всички нас. — Нали чичо Бил е истински гений?! Да започне буквално от нищото! Само с две монети и една голяма мечта! Истинско вдъхновение за човечеството!

Господи! Такава е патка, че ми идва да започна да вия! Мама и татко очевидно се чувстват по същия начин, защото нито един от тях не обелва и думица. Чичо Бил също не й обръща внимание, така че, макар и неохотно, тя е принудена да се завърти на пета и да се насочи към нас.

— О, Лара, как си? Напоследък не съм те виждала! Да не би да се криеш? — Очите й са фокусирани върху мен с онова особено изражение, което ме кара да се отдръпвам ужасено. Божичко! Познавам този поглед!

Моята сестра Тоня има три основни изражения на лицето:

1. Напълно безизразно и кравешко.

2. Зачервено, с престорен смях, все едно казва: „Чичо Бил, ти направо ме убиваш!“.

3. Жестоко злорадство, маскирано като съчувствие, докато дълбае нечия душевна рана. Пристрастена е към риалити каналите и към книги с трагично изглеждащи, неугледни деца и заглавия от рода на „Моля те, бабче, не ме прекарвай през пресата за пране!“.

— Не съм те виждала, откакто се разделихте с Джош! Срамота! Двамата бяхте такава перфектна двойка! — Тоня привежда скръбно глава и се обръща към мама: — Мамо, нали изглеждаха идеално заедно?

— Обаче не се получи — обаждам се аз, като се опитвам да звуча спокойно. — Затова…

— Какво се обърка? — Сестра ми ме дарява с онзи неин престорено загрижен, ококорен поглед, с който се сдобива, когато разбере, че на някого се е случило нещо много лошо, а тя се наслаждава на болката му.

— Стават всякакви неща — свивам рамене аз.

— Но не стават току-така, нали? Винаги си има причина! — продължава безмилостно Тоня. — Да не би той да ти е казал нещо?

— Тоня — намесва се тихо татко, — това надали е подходящият момент за подобни разговори!

— Татко, та аз искам само да помогна на Лара! — вирва обидено нос сестра ми. — Човек се отърсва от подобни неща само като говори за тях! Е, да не би да се е появила друга? — обръща се тя отново към мен.

— Не мисля.

— Разбирахте ли се?

— Да.

— Тогава защо? — Тя скръства ръце и ме поглежда озадачено, едва ли не с обвинителен поглед. — Защо?

„И аз не знам защо! — идва ми да се разпищя. — Не мислиш ли, че и аз не съм си задавала този въпрос милион пъти?!“

— Просто едно от онези неща в живота! — отсичам, като се насилвам да се усмихна. — Но за мен няма проблем. Вече осъзнах, че така е трябвало да стане, продължих напред и се чувствам добре. Наистина съм щастлива!

— Ама не изглеждаш щастлива! — обажда се внезапно Диаманте, като надниква от другата страна на пътеката. — Нали не изглежда, мамо?

Леля Труди ме оглежда критично в продължение на няколко секунди, след това отсича с категоричен тон:

— Абсолютно вярно! Не изглежда щастлива!

— Обаче съм! — натъртвам и усещам как в очите ми напират сълзи. — Просто го крия! И съм всъщност много, много, ама много щастлива!

Господи, мразя роднините си!

— Тоня, скъпа, защо не седнеш? — предлага тактично мама. — Как мина посещението в училището?

Аз започвам да мигам бързо, за да спра сълзите си, вадя си телефона и се престорвам, че си проверявам съобщенията. Само и само да ме оставят на мира. А после, преди да успея да се спра, пръстите ми набират папката със снимките.

Не гледай! Само не поглеждай там!

Обаче пръстите ми отказват да ме слушат. Това е като непреодолим импулс. Трябва да погледна! Само набързичко! Само за да се заредя… Пръстите ми играят бързо по бутоните, докато открия любимата си снимка. Джош и аз. Заедно на фона на една планина, прехвърлили ръце през раменете си, и двамата загорели по ски пистите. Русата коса на Джош се къдри над скиорските очила, вдигнати на главата му. Усмихва ми се с онази негова перфектна трапчинка на бузата — онази трапчинка, в която много обичах да пъхам пръста си — като бебе, което си играе с пластилин.

Запознахме се на едно парти в Клапам по случай Деня на Гай Фокс[1], около огъня в градината на една моя колежка от университета. Джош раздаваше бенгалски огън на всички. Подаде една пръчица и на мен, попита ме как се казвам и после написа „Лара“ със своя бенгалски огън в нощния мрак. Аз се засмях и също го попитах как се казва. Започнахме да пишем имената си в мрака и писахме, докато бенгалските ни огньове не изгоряха. След това се примъкнахме по-близо до огъня, започнахме да пием вино и да си разказваме как сме празнували този ден в детството си. Всичко, което си говорехме, съвпадаше. Смеехме се на едни и същи неща. Никога досега не бях срещала толкова ведър и открит човек. Нито пък човек с такава страхотна усмивка. Не мога да си представя, че сега е с някоя друга! Просто не мога!

— Всичко наред ли е, Лара? — обажда се татко и ме поглежда.

— Разбира се! — изричам бодро и изключвам телефона, преди той да е успял да види дисплея.

От високоговорителите се разнася музика на орган и аз се отпускам в стола си с натежало сърце. Изобщо не трябваше да идвам тук. Трябваше да си измисля някакво извинение. Мразя семейството си, мразя погребенията, тук човек не може да изпие дори едно хубаво кафе, а и…

— Къде ми е огърлицата? — нечий далечен момичешки глас внезапно прекъсва мислите ми.

Озъртам се да видя кой е, обаче зад мен няма жива душа. Кой може да е?

— Къде ми е огърлицата? — отново достига до мен тихият глас. Но усещам, че звучи властно и твърде аристократично. Дали пък не идва от телефона? Да не би да не съм го изключила както трябва? Изваждам телефона от чантата си — екранът е черен.

Странна работа.

— Къде ми е огърлицата? — Сега гласът звучи право в ухото ми. Трепвам и се озъртам озадачено.

Още по-странното е, че очевидно никой нищо не е забелязал.

— Мамо — привеждам се към нея. — Чу ли нещо току-що? Например глас?

— Глас ли? — поглежда ме смутено майка ми. — Не, скъпа. Какъв глас по-точно?

— Момичешки, само преди секунди…

Спирам, защото забелязвам познатия тревожен поглед по лицето на мама. И почти чувам мислите й: „Господи, дъщеря ми вече чува гласове!“.

— Сигурно съм се объркала нещо — побързвам да замажа положението и връщам телефона в чантата си.

Точно в този момент се появява и викарият.

— Моля, станете! — изрича напевно тя. — И нека всички сведем глави. Милостиви Боже, предаваме в ръцете ти душата на нашата сестра Сейди…

* * *

Не че имам предразсъдъци, обаче тази свещенослужителка има най-монотонният глас в историята на човечеството. Изминали са едва пет минути от началото на службата, а аз вече се отказах да следя приказките й. Все едно съм на училищно мероприятие — мозъкът просто изключва. Отпускам се назад в стола си, вторачвам се в тавана и се изключвам. Очите ми тъкмо се канят да се затворят, когато отново чувам гласа право в ухото ми:

— Къде ми е огърлицата?

Това вече ме стряска. Започвам да въртя глава наляво-надясно, обаче пак нищо. Какво ми става днес, за бога?!

— Лара! — шепне настойчиво мама. — Добре ли си?

— Имам леко главоболие — прошепвам в отговор. — Мисля да отида да приседна до прозореца, да подишам малко чист въздух…

Размахвайки извинително ръце, аз се изправям и се насочвам към един стол в задния край на залата. Викарият дотолкова се е отплеснала в речта си, че изобщо не ме забелязва.

— Краят на живота е началото на живота, защото както сме дошли от земята, така и ще се върнем в нея…

— Къде ми е огърлицата? Имам нужда от нея!

Обръщам рязко глава с надеждата този път да зърна притежателя на този глас. И после я забелязвам. Една ръка.

Елегантна ръка с изящен маникюр, поставена върху облегалката на стола пред мен.

Придвижвам невярващо поглед нагоре по ръката. Тя принадлежи на фино момиче с изящни рамене, приблизително на моята възраст. Което се е отпуснало на стола пред мен и нетърпеливо потропва с пръсти. Има тъмна коса, вдигната на кокче, копринена бледозелена рокля без ръкави и някъде по-нагоре зървам бледа брадичка.

Прекалено съм ошашавена, за да сторя нещо друго, освен да зяпна.

Коя, по дяволите, е тази особа?

Докато я наблюдавам, тя скача от стола си, сякаш не може да седи на едно място, и започва да крачи нагоре-надолу. Роклята й пада до коленете й, а плисетата в долната част издават лек свистящ звук.

— Трябва ми! — промърморва притеснено тя. — Къде е? Къде е?!

Звучи завалено, пискливо и леко изкуствено, като в старите черно-бели филми. Поглеждам притеснено към останалата част от семейството, но като че ли никой от тях не е забелязал момичето. Никой дори не е чул гласа й. Всички си седят тихо и кротко.

Внезапно, като че ли усетила погледа ми върху себе си, непознатата се обръща и впива очи в моите. Очите й са толкова тъмни и блестящи, че не мога да определя цвета им. Виждам ги само как постепенно се разширяват от изумление.

Добре де. Обаче точно тук започвам да се паникьосвам. Май имам халюцинации. Имам си една пълнокръвна, ходеща и говореща халюцинация пред мен! И тя настъпва все по-близо и по-близо към моя стол!

— Ти ме виждаш! — насочва тя пръст към мен и аз се отдръпвам уплашено. — Ти можеш да ме видиш!

— Не мога — смотолевям ужасено.

— И даже ме чуваш!

— Нищо подобно!

С периферното си зрение виждам как мама се обръща към мен и ме гледа смръщено. Побързвам да се изкашлям и й посочвам гърдите си. Когато се обръщам, момичето е изчезнало. Изпарило се е.

Слава на бога! Тъкмо бях решила, че започвам да се побърквам. Така де, знам, че напоследък съм под огромен стрес, ама чак пък видения…

— Коя си ти? — Едва не изскачам от кожата си, когато отново чувам гласа на момичето. Не щеш ли, този път тя върви по пътеката точно към мен. — Коя си? — пита настойчиво. — Кое е това място? Какви са тези хора?

„Не отговаряй на халюцинацията! — заповядвам си аз. — Това само ще я поощри!“ Извръщам глава и се опитвам да се концентрирам върху речта на викария.

— Коя си ти? — Момичето внезапно се оказва точно пред мен. — Истинска ли си? — Вдига ръка, като че иска да пипне рамото ми и аз се отдръпвам лекичко, обаче ръката й минава право през мен и излиза от другата ми страна.

Ахвам, изпълнена с ужас. Момичето се вторачва неразбиращо в ръката си, а после ме поглежда и пита:

— Какво си ти? Сън ли си?

— Кой, аз ли?! — не се сдържам и прошепвам възмутено. — Разбира се, че не съм сън! Ти си сън!

— Аз не съм никакъв сън! — отговаря момичето, не по-малко възмутено от мен.

— Тогава коя си? — изстрелвам, без да мога да се овладея.

И автоматично съжалявам за реакцията си, защото този път мама и татко едновременно се обръщат и ме поглеждат смръщено. Ако им кажа, че разговарям с халюцинация, ще превъртят. И сигурно още утре ще бъда настанена в най-близката лудница.

Момичето вирва гордо брадичка и отговаря:

— Аз съм Сейди. Сейди Ланкастър.

Сейди ли?…

А, не! Няма начин!

Не мога да помръдна. Очите ми се стрелкат диво от момичето пред мен към сбръчканата старица със захарния памук на главата, която ме гледа от снимката, а после се връщат обратно върху момичето. Възможно ли е да халюцинирам моята покойна, сто и пет годишна пралеля?

Обаче халюцинацията изглежда не по-малко уплашена и от мен. Обръща се и започва да оглежда залата, сякаш я вижда за първи път. Със зашеметена глава я наблюдавам как през следващите няколко секунди тя се появява и изчезва от стаята, оглежда всеки ъгъл и всеки прозорец — подобно на насекомо, затворено в стъклен буркан.

Никога досега не съм имала въображаем приятел. Никога не съм вземала наркотици. Тогава какво ми става? Казвам си, че трябва да игнорирам момичето, да се изключа от нея, да се концентрирам единствено върху викария. Ала безуспешно — не съм в състояние да откъсна поглед от нея.

— Какво е това място? — Сега вече кръжи над мен. Свила подозрително очи, тя се обръща към ковчега в предната част на залата и допълва: — Какво е това там?

Боже господи!

— Нищо, нищо — побързвам да я успокоя. — Абсолютно нищичко! Само… така де… не бих се заглеждала отблизо, ако бях на твое място…

Ала твърде късно! Тя вече се е изправила до ковчега и го гледа вторачено. Виждам я как си разчита името „Сейди Ланкастър“ на пластмасовата табелка. Виждам я и как подскача уплашено. След няколко секунди се обръща към викария, която продължава да каканиже монотонно.

— Сейди намери пристан в брака, който се превръща във вдъхновение за всички нас…

Момичето приближава лицето си до това на викария и я оглежда презрително, след което отсича:

— Глупачка!

— Тя беше жена, доживяла преклонна възраст — продължава свещенослужителката, в пълно неведение за присъствието на духа на покойницата до себе си. — Поглеждаме тази снимка… — посочва старата полароидна снимка — и виждаме жена, която въпреки своята немощ е водила красив живот. Която е намирала утеха в малките неща. Например в плетенето.

— Плетенето ли?! — повтаря невярващо момичето.

— И така. — Викарият очевидно бе привършила с речта си. — Нека сведем глави и да замълчим, преди да си вземем последно сбогом с нея. — Слиза от подиума и от високоговорителите отново се разнася музика на орган.

— Сега какво следва? — оглежда се момичето, внезапно застанало нащрек. И само миг по-късно е отново до мен. — Какво следва сега? Кажи ми! Кажи ми!

— Ами… ковчегът се плъзва зад завесата — промърморвам тихо, — а после… хммм… — не довършвам, изпълнена с огромно неудобство. Как се казва тактично подобно нещо? — Намираме се в крематориум. Което ще рече, че… — И размахвам неопределено ръце.

Момичето пребледнява от ужас и аз смутено виждам как постепенно преминава в странно млечно, полупрозрачно състояние. Изглежда точно като припадаща, но — ако изобщо съществува подобно нещо — в максимална степен. За момент успявам буквално да надникна през нея. А после, сякаш внезапно взела твърдо решение, тя се уплътнява и отсича глава:

— Не! Не мога да го допусна! Нуждая се от моята огърлица! Трябва ми!

— Извинявай! — свивам объркано рамене. — Обаче аз нищо не мога да сторя.

— Трябва да спреш погребението! — провиква се тя със светнали очи.

— Какво? — опулвам се срещу нея аз. — Невъзможно!

— Напротив! Твърде възможно е! Кажи им да спрат! — Аз се обръщам настрани, като се опитвам да я изключа, обаче тя се материализира от другата ми страна и заповядва: — Стани! Изправи се! Кажи нещо!

Гласът й е настойчив и пронизителен като на разглезено малко дете. Аз отчаяно въртя глава във всички посоки, опитвайки се да й избягам.

— Спри погребението! Спри го! Трябва да си взема огърлицата! — Момичето се намира само на сантиметър от лицето ми и барабани с юмруци по гърдите ми. Не усещам ударите, но движенията й ме карат все пак да се отдръпна уплашено. В отчаянието си скачам на крака, за да се преместя на задната редица, обаче се препъвам в един стол и той се сгромолясва с трясък на пода.

— Лара, добре ли си? — обажда се ужасено мама от предните редове.

— Няма проблеми — смотолевям, отпускам се на първия попаднал ми стол и се опитвам да се абстрахирам от писъците в ухото ми.

— Ще се обадя да докарат колата — тъкмо казва чичо Бил на леля Труди. — Така, като гледам, след пет минути всичко ще е свършило.

— Спри го! Спри го! Спри го! — кънти гласът на момичето в ухото ми, постепенно достигайки нивата на най-пронизителния писък, който някога съм чувала.

Усещам, че се превръщам в шизофреничка. И сега вече разбирам хората, които се втурват да убиват президенти. Няма никакъв начин да игнорираш подобно същество в ухото си. Тя е като банши[2]. Не съм в състояние да издържам повече. Стискам глава с две ръце, но всичките ми усилия са напразни.

— Спри, спри, спри го! Погребението трябва да спре! Сприии гооо!

— Добре де, добре! Само млъкни! — простенвам отчаяно, скачам на крака и се провиквам: — Почакайте! Никой да не мърда! Трябва да спрете погребението! Спрете погребението!

И за мое огромно облекчение писъците на момичето в ухото ми престават.

Обаче ситуацията си има и отрицателна страна. Вече цялото ми семейство се е извърнало към мен и всички ме гледат така, сякаш съм лунатичка. Викарият натиска някакъв бутон в дървения панел на стената и музиката рязко спира.

— Да спрем погребението ли? — обажда се първа мама.

Аз кимвам мълчаливо. Ако трябва да бъда честна, не се чувствам като господарка на себе си.

— Но защо?

— Аз… хммм — прочиствам си гърлото. — Аз не мисля, че това е подходящият момент. Тя да си отиде, де.

— Лара — въздиша татко. — Знам, че в момента си под огромно напрежение, но всъщност… — Обръща се към свещенослужителката и допълва: — Много се извинявам! Напоследък дъщеря ми не е съвсем добре. Любовни проблеми! — Последното, изречено почти шепнешком.

— Това няма нищо общо с настоящия момент! — провиквам се възмутено, обаче никой не ми обръща внимание.

— О, разбирам — кимва съчувствено викарият. — Лара, сега ще довършим погребението — заговорва ми тя така, сякаш съм тригодишна, — а после може би двете ще изпием по чаша чай и ще си побъбрим. Става ли?

И отново натиска онзи бутон и музиката отново гръмва. Миг по-късно ковчегът започва да се придвижва със скърцане по релсите, върху които е поставен, и да изчезва зад завесата. Зад себе си долавям ахване, а после…

— Неее! — Протяжен, болезнен вой. — Неее! Спрете! Трябва да спрете!

И за мой огромен ужас момичето се втурва към дървената рампа и се опитва да си издърпа ковчега обратно. Обаче ръцете й изобщо не действат — непрекъснато потъват в капака.

— Моля те! — вдига очи към мен тя и ме поглежда отчаяно. — Не им позволявай!

Тук вече започвам да се паникьосвам. Ама истински. Нямам представа защо получавам подобни халюцинации и какво точно означават те. Обаче знам едно — всичко ми изглежда съвсем реално. И не мога просто да си стоя и да гледам сцената с безразличие.

— Неее! — провиквам се аз. — Спрете!

— Лара… — започва мама.

— Съвсем сериозно! Има съвсем основателна причина и пречка, поради които този ковчег не трябва да бъде… изгарян! Трябва да спрете! Веднага! — Втурвам се напред по пътеката. — Натиснете бутона или ще го направя аз!

Напълно объркана, свещенослужителката отново натиска бутона и ковчегът се заковава на мястото си.

— Скъпа, защо не вземеш да изчакаш вън? — изрича викарият.

— О, само се прави на интересна! Нищо ново! — махва пренебрежително с ръка сестра ми Тоня. — Основателна причина и пречка, глупости! Че каква пречка би могло да има, а?! Изобщо не я слушайте, а си продължавайте работата! — допълва с диктаторския си глас тя и викарият определено настръхва.

— Лара — игнорира сестра ми тя и се обръща към мен, — имаш ли причина да искаш да спреш погребението на твоята пралеля?

— Да!

— И тя е? — поглежда ме въпросително викарият.

О, боже! Ами сега какво да кажа? Че едно привидение ми е заповядало ли?

— Защото… хммм…

— Кажи, че съм била убита! — Вдигам стреснато очи и точно срещу себе си виждам момичето. — Кажи го! Тогава ще бъдат принудени да отложат погребението! Кажи го! — Вече стои точно до ухото ми и пак крещи. — Кажи го! Кажи го! Кажиии гооо!

— Мисля, че леля ми е била убита! — изтърсвам най-неочаквано аз.

И преди съм виждала роднините си да ме гледат като настъпени жаби, но чак толкова не съм ги виждала. Всички са се извърнали като по команда назад в столовете си и ченетата им са увиснали неразбиращо. Приличат ми на някакъв странен натюрморт и ми идва да се разкискам като идиот.

— Убита ли?! — обажда се първа викарият.

— Да! — отсичам безпрекословно. — Имам причина да смятам, че тук има нещо гнило! Затова се налага да задържим тялото като веществено доказателство!

Викарият тръгва бавно напред и се вторачва в мен с присвити очи. Очевидно се опитва да прецени доколко може да ми вярва. Обаче тя не знае, че едно време със сестра ми редовно играехме на издържане на погледи и аз винаги побеждавах. Вторачвам се в нея по същия начин, попивайки изцяло сериозното й, скръбно, непоколебимо изражение.

— Убита значи… Но как? — изрича накрая тя.

— Предпочитам да обсъдя този въпрос с полицията — отсичам категорично, сякаш играя в епизод от сериала „От местопрестъплението“, наречен „Погребален дом“.

— Искаш да извикам полицията? — Свещенослужителката вече е изпаднала в истински шок.

О, боже! Ама разбира се, че не искам да викаме кошмарната полиция! Обаче вече няма връщане назад! Налага се да продължа да играя убедително.

— Да — кимвам след подходяща пауза. — Мисля, че така ще бъде най-добре.

— Хей, не може да я вземате на сериозно! — избухва Тоня. — Не е ли очевидно, че просто се опитва да предизвика сензация?!

Само от един поглед разбирам, че на свещенослужителката започва да й писва от сестра ми, което е пък е много добре за мен.

— Уважаема — изрича рязко тя, — не мисля, че имате думата по този въпрос! Твърдение като това не може да бъде оставено без последствия! И сестра ви е напълно права — тялото трябва незабавно да бъде изпратено на криминолозите!

Имам чувството, че викарият се хвана. Очевидно и тя гледа твърде много крими сериали. Какво друго да прави в събота вечер?! И както може да се очаква, тя се приближава още повече към мен, снишава глас и пита съзаклятнически:

— Кой, според вас, е убил вашата пралеля?

— Предпочитам засега да не казвам нищо по този въпрос — изричам с подходящо мрачен тон. — Сложно е. — Хвърлям многозначителен поглед на Тоня. — Мисля, че разбирате какво имам предвид!

— Какво?! — Лицето на сестра ми почервенява от възмущение. — Да не би да обвиняваш мен?

— Нищо не съм казала! — отсичам и си придавам непроницаем вид. — Ще говоря единствено с полицията!

— Ама това са пълни глупости! Хайде, ще свършваме ли или какво? — обажда се най-сетне и чичо Бил, като прибира телефона си. — Защото и в двата случая колата ми е вече тук и смятам, че без това отделихме предостатъчно време на тази старица!

— Повече от достатъчно! — приглася му леля Труди. — Хайде, Диаманте! Това започна да се превръща във фарс! — И започва нетърпеливо да си събира списанията от столовете.

— Лара, нямам представа каква игра играеш! — изръмжава чичо ми и докато се разминава с татко, промърморва: — Тази твоя дъщеря има нужда от професионална помощ! Напълно е превъртяла!

— Лара, скъпа! — Мама се измъква от мястото си и се приближава. Челото й е набраздено от страх за мен. — Та ти дори не познаваше пралеля си Сейди!

— Може и така да е, а може и да не е! — отсичам и скръствам ръце пред гърди. — Не си мисли, че ти казвам всичко!

Божичко, май вече сама започвам да си вярвам! Току-виж съм повярвала и в измисленото убийство!

Викарият определено изглежда тотално шашардисана. Очевидно си дава сметка, че това вече не й е в категорията.

— Най-добре е веднага да извикам полицията — промърморва. — Лара, би ли изчакала тук, моля? А вие, останалите, можете да си тръгвате.

— Лара! — Татко се приближава към мен и ме хваща за ръката. — Скъпа!

— Татко… Просто вървете — изсумтявам, правейки се на несправедливо подценена. — Просто трябва да сторя необходимото. Ще се оправя!

С погледи, представляващи чудати потпури от страх, възмущение и съжаление, членовете на моето семейство се изнизват в индианска нишка от погребалната зала, следвани чинно от викария.

Оставам сама сред тишината на залата. И изведнъж магията като че ли се разваля. Какво сторих току-що, по дяволите?! Да не би да полудявам?

Всъщност последното би обяснило всичко. Може пък да е добре за мен да ме приемат в някой тих, спокоен дом за психичноболни, където по цял ден се разхождат в бели гащеризони и рисуват, и където не им се налага да мислят нито за бизнес пред провал, нито за бивши гаджета, нито за талони за паркиране.

Отпускам се на най-близкия стол и въздъхвам дълбоко. Халюцинираното от мен момиче се материализира в предната част на залата, кацва точно пред дървеното табло и се вторачва в снимката на дребната, прегърбена старица.

— Е, наистина ли си била убита? — не мога да се сдържа да не попитам.

— О, не мисля! — махва с ръка тя.

Изобщо не ми обръща внимание, а още по-малко — ми благодари. Все на мен ще се падне — призрак без обноски!

— Е, пак заповядай! — промърморвам нацупено. — Нали се сещаш? Винаги, когато имаш нужда!

Но момичето дори не ме чува. Оглежда залата, като че ли не може да схване нещо.

— Къде са цветята? — пита внезапно. — Щом това е моето погребение, къде са тогава цветята?

— О! — преглъщам виновно. — Цветята бяха… сложени другаде. Погрешка. Иначе бяха доста, честна дума! Много красиви бяха!

„Тя не е истинска! — повтарям си настойчиво. — Това е просто моето виновно подсъзнание!“

— Ами хората? — Вече звучи озадачено. — Къде е всичкият народ, който обикновено ходи по погребения?

— Някои от тях просто не можаха да дойдат — промърморвам и тайничко си стискам палци — дано да звуча убедително! — Иначе много искаха да дойдат, обаче…

Спирам, защото точно в този момент тя се разтваря във въздуха — точно в момента, в който й говоря.

— Къде ми е огърлицата? — Подскачам стреснато на стола си, когато дочувам гласа й в ухото си.

— Нямам представа къде ти е шибаната огърлица! — възкликвам. — И престани да ме тормозиш! Даваш ли си сметка, че съвсем скоро ще ме уличат в лъжа? А ти дори не си ми благодарила!

Настъпва тишина. Тя свежда глава като провинило се хлапе.

— Благодаря — изрича накрая.

— Няма защо.

Момичето от моята халюцинация започва да си играе с металната гривна във формата на змия, обгръщаща китката й, и аз установявам, че започвам да я разглеждам по-внимателно. Косата й е тъмна и бляскава и обрамчва лицето й, докато тя привежда глава. Има дълъг, снежнобял врат и едва сега констатирам, че огромните й блестящи очи всъщност са зелени. Бежовите й пантофчици са миниатюрни — не повече от 36, 37-и номер. Така, като я гледам, е приблизително на моята възраст. Или може би малко по-млада от мен.

— Чичо ти Бил — изрича накрая, като не спира да върти гривната си. — Уилям. Едно от момчетата на Вирджиния.

— Точно така. Вирджиния беше моята баба. А моят баща е Майкъл. Което те превръща в моя пралеля. — Тук спирам и се хващам за главата. — Ама това е истинска лудост! Откъде изобщо бих могла да знам как изглеждаш?! Как е възможно да имам халюцинации?

— Защото нямаш халюцинации! — отсича тя и вирва брадичка. — Аз съм истинска!

— Не е възможно да си истинска! — изричам нетърпеливо. — Ти си мъртва! Тогава какво си? Призрак ли?

Настъпва неловък промеждутък мълчание. А след това момичето вдига очи и казва:

— Не вярвам в призраци!

— Аз също! — пригласям със същия презрителен тон. — Няма начин да съществуват!

Вратата се отваря и аз подскачам уплашено.

— Лара! — Викарият се приближава. Лицето й е зачервено от вълнение. — Говорих с полицията. Поръчаха да отидеш в полицейското управление.

[1] Гай Фокс (1570 — 1606) — английски конспиратор начело на католически заговор за взривяване на крал Джеймс I и парламента по време на заседанието му на 5 ноември 1605 г. Заговорът е разкрит и всички са екзекутирани. Денят на Гай Фокс във Великобритания се чества на 5 ноември с големи огньове, фойерверки и изгаряне на чучела, символизиращи Гай Фокс. — Б.пр. ↑

[2] Банши — ирландска женска фея, прикрепена към определено семейство, която издава силни писъци, когато предстои смъртта на някой от членовете му. — Б.пр. ↑

Трета глава

Брееей! Туй, в полицейските участъци, вземали убийствата много на сериозно! За което би трябвало и сама да се досетя, разбира се. Напъхаха ме в малка стаичка само с една маса и пластмасови столове, по стените с плакати, предупреждаващи хората да си заключват колите. Връчиха ми чаша чай и някакъв формуляр, който трябва да попълня, а някаква полицайка ме уведоми, че съвсем скоро с мен щял да дойде да поговори някой детектив.

Идва ми да се разкискам истерично. Или да се изкатеря през прозореца.

— И какво ще кажа сега на този детектив? — извиквам, когато вратата най-сетне се затваря. — Та аз не знам нищичко за теб! И как по-точно си била убита? Със свещника в гостната ли?

Обаче Сейди като че ли изобщо не ме чува. Седи си на перваза на прозореца и поклаща крака. Въпреки че, заглеждайки се по-внимателно, забелязвам, че тя всъщност не е точно на перваза, а се носи на около два сантиметра над него. Тя забелязва погледа ми, вижда пролуката и сбърчва раздразнено нос. После се намества старателно, докато накрая изглежда така, сякаш наистина седи на перваза. След което отново започва да клати безгрижно крака.

„Всичко е само в ума ми! — повтарям си за кой ли път днес. — Да погледнем разумно на нещата! Щом моят мозък я е родил, значи отново моят мозък ще бъде този, който ще се отърве от нея!“

„Махай се!“, мисля си, колкото ми е възможно по-концентрирано. Затаявам дъх, стискам юмруци и повтарям като мантра: Махай се, махай се, махай се!

Сейди внезапно ме поглежда и тихичко се изкисква.

— Хей, знаеш ли, че изглеждаш много странно? Да не би да имаш газове?

Тъкмо се каня да й отвърна подобаващо, когато вратата се отваря. И сърцето ми прихлопва. Влиза детектив, облечен в най-обикновени дрехи, които обаче му придават много по-страховит вид, отколкото ако беше в униформа. О, господи! Май я загазих!

— Лара! — Детективът ми подава ръка. Висок е, има широки рамене, тъмна коса и очевидно не се церемони особено. — Аз съм детектив-инспектор Джеймс.

— Здравейте! — изквичавам нервно. — Приятно ми е да се запознаем!

— Така. — Изцяло делови, той сяда, вади бележник и химикалка и отбелязва: — Доколкото разбирам, току-що сте спрели погребението на своята пралеля.

— Точно така — кимвам колкото ми е възможно по-убедително. — Защото смятам, че в смъртта й има нещо подозрително.

Детектив-инспектор Джеймс си отбелязва нещо в бележника, а после вдига очи към мен.

— Защо?

Гледам го с празен поглед. Сърцето ми бие така, че ще се пръсне. Не разполагам с отговор на въпроса му. Обаче трябва веднага да измисля нещо. Адски бързо да го измисля. И се сещам — голяма идиотка съм!

— Ами… На вас не ви ли се струва подозрително? — импровизирам накрая. — Да умреш просто ей така? Защото хората не умират просто ей така, съвсем внезапно, не мислите ли?

Детективът ме съзерцава с неразгадаемо изражение, след което отбелязва:

— Доколкото разбирам, тя е била на сто и пет години.

— Е, и?! — вирвам брадичка аз, възвръщайки си самообладанието. — Не могат ли и хората на сто и пет години да бъдат убити? Никога не бих допуснала, че в полицията сте такива шовинисти към възрастта!

По лицето на детектив-инспектор Джеймс проблясва нещо, ала не мога да разбера смях ли е, раздразнение ли е. Накрая той казва:

— Кой според вас е убил вашата пралеля?

— Ами то… — Потривам нос, опитвайки се да печеля време. — То е доста… сложно, бих казала… — Поглеждам безпомощно към Сейди.

— Безполезна си! — провиква се тя. — Трябва веднага да измислиш някаква правдоподобна история, защото иначе никога няма да ти повярват! И няма да отлагат повече погребението! Кажи, че е бил персоналът в старческия дом! Кажи, че си ги чула как кроят пъклен заговор!

— Неее! — възкликвам, преди да съм успяла да се спра.

Детектив-инспектор Джеймс ме поглежда странно и прочиства гърлото си.

— Лара, разполагате ли с истински основателна причина да твърдите, че нещо не е наред със смъртта на вашата пралеля?

— Кажи, че е бил персоналът в старческия дом! — Гласът на Сейди отново е директно в ухото ми и звучи като пищене на спирачки. — Кажи го! Кажи го! КАЖИ ГО!

— Бил е персоналът в старческия дом! — изстрелвам отчаяно. — Така мисля де.

— И какви основания имате за подобно твърдение?

Детектив-инспектор Джеймс говори с равен тон, обаче очите му са нащрек. Сейди се носи пред него, пронизва ме с кръвнишки поглед и ожесточено жестикулира, сякаш се опитва да измъкне думите от устата ми. А мен цялата тази гледка ми изкарва ангелите.

— Аз… хмммм… чух ги как си шепнеха в кръчмата. Нещо за отрова и застраховка. Тогава не ми се стори важно. — Преглъщам. — Обаче малко след това разбирам, че пралеля ми е мъртва!

И автоматично си давам сметка, че целият този сюжет съм го откраднала от една сапунка, която гледах миналия месец, докато бях болна.

Детективът ме пронизва с поглед и пита:

— Бихте ли свидетелствали за това, ако се наложи?

О, боже! Думата „свидетелствам“ е една от онези плашещи думички, които си вървят заедно с „данъчен инспектор“ и „лумбална пункция“. Стискам си отново палци под масата, преглъщам и отговарям неуверено:

— Д-д-да.

— Видяхте ли тези хора добре?

— Не.

— Как се казва този старчески дом? Къде точно се намира?

Вторачвам се в него, без да мигам. Нямам представа къде е този старчески дом, нито как се казва. Извръщам леко очи към Сейди, която е затворила своите, сякаш се опитва да си спомни нещо, случило се много отдавна.

— „Феърсайд“ — изрича бавно. — В Потърс Бар.

— „Феърсайд“, в Потърс Бар — повтарям аз.

Настъпва кратка пауза. Детектив-инспектор Джеймс спира да пише и започва да върти химикалката си в ръка. Накрая казва:

— Ще се консултирам с един колега. След малко се връщам.

В мига, в който той напуска стаята, Сейди ме поглежда презрително и казва:

— Това ли е най-доброто, на което си способна? Той никога няма да ти повярва! А уж се очакваше от теб да ми помогнеш!

— Как? Като обвинявам напосоки хората в убийство ли?

— О, ти си била голяма гъска! — махва с ръка тя. — Не си изрекла ничие име! Впрочем историята ти е напълно безнадеждна! Отрова? Тайни разговори в кръчма? Пфу!

— Я ти се опитай да измислиш нещо на момента! — наежвам се аз. — И всъщност не в това е въпросът! Въпросът е…

— Въпросът е, че трябва да забавим моето погребение! — отсича тя и внезапно се озовава на няколко сантиметра пред лицето ми. Гледа ме умоляващо и изрича: — Това не може да стане сега! Не можеш да го позволиш! В никакъв случай!

— Ама… — Примигвам изненадано, а тя изчезва точно пред погледа ми.

Това вече започва да ми лази по нервите! Чувствам се като Алиса в Страната на чудесата, а тя всеки момент ще се появи наново с розово фламинго под мишница и ще започне да крещи: „Отсечете й главата!“.

Отпускам се предпазливо в стола си, почти очаквайки го и той да изчезне. Примигвам няколко пъти и се опитвам да обработя случващото се. Обаче е твърде сюрреалистично, за да се поддава на обяснение. Ето ме, седя в полицейска стая за разпити, измислям си убийство и съм като марионетка в ръцете на един несъществуващ фантом от женски пол. Сещам се, че дори още не съм обядвала. Може пък всичко това да се дължи на ниска кръвна захар. Защо не? Може да се превръщам в диабетик и това да е първият сигнал. Мозъкът ми се чувства така, сякаш се връзва на възли. Вече нищо няма смисъл. Няма смисъл и да се опитвам да си обяснявам какво точно става. Налага се просто да се пусна по течението.

— Ще се заемат със случая! — чувам Сейди, която отново се появява и говори толкова бързо, че едва успявам да я разбера какво казва. — Смятат, че ти вероятно не си много наред, но все пак решиха да проверят — за всеки случай…

— Така ли? — провиквам се невярващо аз.

— Полицаят, който беше тук, говори с друг полицай — разказва ми тя, останала без дъх. — Вървях след тях. Той му показа бележките, които си водеше, и каза: „Попаднах на една смахната“.

— Смахната ли? — извиквам възмутено.

Обаче Сейди не ми обръща внимание и продължава:

— Обаче после започнаха да говорят за някакъв друг старчески дом, където наистина е имало убийство. Звучеше твърде страховито! А после един полицай каза, че може би няма да е зле да поразпитат, просто за всеки случай, а другият се съгласи. Значи всичко е наред!

Наред ли е?

— За теб може и да е наред, но за мен не е!

В този момент вратата се отваря рязко и Сейди изрича бързо:

— Попитай полицая какво ще стане с погребението. Попитай го! Попитай го!

— Това не е мой проблем… — започвам, но веднага млъквам, защото точно тогава в стаята се появява детектив-инспектор Джеймс.

— Лара, ще помоля един детектив-полицай да ви запише показанията. А после ще решим как да действаме.

— О! Ами… благодаря — изричам, обаче усещам настоятелния поглед на Сейди върху себе си и продължавам: — А какво ще стане с… — Поемам си дъх. — Как ще се развият нещата с… тялото?

— Засега тялото ще остане в моргата. Ако решим да предприемем разследване на случая, то ще остане там, докато не изпратим доклад на патолога, който ще изиска аутопсия. Стига, разбира се, доказателствата, които съберем, да бъдат достатъчно убедителни и логични.

Кимва бързо, а после излиза. Когато вратата зад него се затваря, аз се отпускам на мястото си. Иначе вътрешно цялата се треса. Току-що си измислих история за убийство пред един истински полицай! Все съм ги вършила, ама чак такива не съм! Това е много по-лошо дори от онзи път, когато на осемгодишна възраст изядох половин пакет бисквити, но вместо да си призная пред мама, скрих бисквитиерата в градината зад алпинеума, а после най-невъзмутимо я наблюдавах как обръща цялата кухня, за да я търси.

— Даваш ли си сметка, че току-що лъжесвидетелствах? — обръщам се към Сейди. — Даваш ли си сметка, че може да ме арестуват?!

— „Може да ме арестуват“! — имитира ме насмешливо Сейди, кацнала отново на перваза на прозореца. — Никога ли досега не си била арестувана?

— Разбира се, че не! — срязвам я аз, а после я поглеждам изпитателно: — А ти?

— Няколко пъти — махва безгрижно с ръка тя. — Първия път беше за танцуване в селския фонтан посред нощ. Беше голям майтап! — Изкисква се. — Бяхме с маскарадни костюми и си бяхме сложили фалшиви белезници и докато полицаят ме вадеше от фонтана, приятелката ми Бънти му щракна белезниците! Не можеш да си представиш как побесня горкият човечец!

Тук тя вече започва да се залива от смях. Голяма досада!

— Сигурна съм, че ви е било много смешно — срязвам я аз с мръснишки поглед. — Но лично аз нямам никакво желание да влизам в затвора, където мога да прихвана някоя ужасна болест! Не, благодаря!

— Нямаше да ти се налага, ако беше измислила по-достоверна история — казва тя и смехът и изведнъж пресъхва. — Никога досега не бях виждала такава смотанячка като теб! Не беше нито убедителна, нито логична! Ако продължаваш така, съмнявам се дали изобщо ще започнат разследване! И няма да ни оставят никакво време!

— Време за какво?

— За да открием огърлицата ми, разбира се!

Отпускам изтощено глава на масата пред себе си. Това момиче очевидно не се предава.

— Слушай! — Вдигам леко глава и я поглеждам накриво. — Защо толкова ти трябва тази огърлица? И защо точно тя? Да не би да е била подарък или нещо подобно?

Известно време тя не проговаря. Погледът й е вперен някъде в далечината и единственото движение в стаята идва от краката й, които ритмично се полюшват напред-назад.

— Беше подарък от родителите ми за моя двайсет и първи рожден ден — отговаря накрая призракът. — Бях много щастлива с тази огърлица!

— Много хубаво, но…

— Цял живот е била с мен! Никога не съм се разделяла с нея! — В гласа й се усеща внезапна възбуда. — Губила съм много неща, но нея — никога. Тя е най-важното нещо, което някога съм имала. Нуждая се от нея!

Отново започва да жестикулира и главата й е наклонена така, че виждам едва ъгълчето на брадичката й. Толкова е фина и бледа, че прилича на увяхващо цвете. Усещам как душата ми внезапно се изпълва със съчувствие към нея и тъкмо се каня да кажа: „Разбира се, че ще намерим огърлицата ти“, когато тя се прозява шумно, изпъва кльощавите си ръце над главата си и отбелязва:

— Тук е много скучно. Ще ми се да можехме да отидем в някой нощен клуб!

Съчувствието ми към нея автоматично се изпарява. Изпепелявам я с поглед. Това ли е благодарността й за всичко, което правя за нея?

— Щом си толкова отегчена — изричам, — защо не се върнем, за да довършим погребението ти, а?

Сейди поставя театрално ръка върху устата си и ахва.

— Няма да го направиш!

— Бих могла.

В този момент разговорът ни бива прекъснат от почукване на вратата. В стаята наднича весела на вид жена с тъмна риза и тъмни панталони и пита:

— Лара Лингтън?

* * *

Час по-късно аз вече съм свършила с даването на така наречените показания. По-травматизиращо преживяване през живота си не съм имала. Чувствам се пълна развалина!

Първо, забравих името на старческия дом. После обърках часовете и се наложи да убеждавам полицайката, че са ми трябвали пет минути, за да измина осемстотин метра. Накрая изтърсих, че някога съм тренирала за професионален състезател по спортно ходене. Сега, само като се сетя за тази част, цялата се изчервявам от срам. Няма начин да ми е повярвала! За нищо на света! Така де, приличам ли на професионален състезател по спортно ходене?!

А после казах, че преди да отскоча до кръчмата, съм била у приятелката ми Линда. Аз дори нямам приятелка на име Линда, но реших, че няма да бъде добре да споменавам имената на истинските си приятели. Жената искаше да й кажа фамилията на Линда, а аз, без изобщо да се замисля, изтърсих „Дейвис“.

Разбира се, че го бях прочела от табелката на гърдите й. Тя беше детектив-полицай Дейвис.

Добре че поне не казах „Фон Дракула“.

Трябва да й се признае обаче на полицайката, че има здрави нерви. Изобщо не й трепна окото. Нито пък спомена нещо дали ще предприемат разследване или не. Само ми благодари любезно и после ми връчи номера на фирма за таксита.

Да, отиването в затвора ми е в кърпа вързано. Чудничко! Само това ми трябва!

Поглеждам смръщено Сейди, която се е излегнала блажено на масата в стаята и съзерцава тавана. Не че ми помогна особено, като непрекъснато ми суфлираше в ухото, поправяше ме и даваше смехотворни предложения, като едновременно с това разказваше как някога двама полицаи се опитали да спрат нея и Бънти, докато се състезавали с колите си из полето, обаче не могли да ги стигнат и колко смешно било. Ха!

— Пак заповядай! — изричам с леден тон.

— Благодаря — казва лениво Сейди и гласът й се понася из стаята.

— Добре. Е — грабвам си чантата, — аз смятам да тръгвам.

Докато се усетя, Сейди вече е скочила на крака. Така да се каже де.

— Нали няма да забравиш за моята огърлица?

— Дори и да искам, не бих могла — отговарям нацупено. — Колкото и да се опитвам.

Изведнъж се озовава пред мен, блокирала пътя ми.

— Виж какво, никой друг, освен теб не може да ме види! Никой друг, освен теб не може да ми помогне! Моля ти се!

— Да не би да си мислиш, че като кажеш: „Намери огърлицата ми“, всичко ще се уреди като по магия?! — възкликвам раздразнено аз. — Първо на първо, не знам нищо за нея! Дори нямам представа как изглежда!

— Изработена е от стъклени мъниста и кристали — започва да обяснява въодушевено тя. — Пада дотук… — И посочва кръста си. — Закопчалката е инкрустирана със седеф…

— Ясно! — прекъсвам я аз. — Не съм я виждала. Но ако се покаже отнякъде, ще те уведомя.

Минавам покрай нея, отварям вратата и се озовавам във фоайето на полицейското управление. Изваждам телефона си. Фоайето е ярко осветено, с изтъркан линолеум на пода и бюро, което точно сега е празно. Двама едри типове с издути якета спорят разгорещено за нещо, докато един полицай се опитва да ги успокои. Отстъпвам назад в един безопасен ъгъл. Изваждам номера на таксиметровата компания, който ми даде детектив-полицай Дейвис, и започвам да го набирам. Забелязвам, че междувременно съм получила най-малко двайсетина гласови съобщения, но не им обръщам внимание. Сигурно са мама и татко, изкарали си ангелите…

— Хей! — стряска ме нечий глас и ръката ми замръзва върху телефона. — Лара, ти ли си?

Някакъв тип с пясъчноруса коса, поло и дънки ми маха весело.

— Това съм аз, Марк Филипсън! От шести курс в колежа!

— Марк! — възкликвам, разпознала го. — О, господи! Как си? Какво правиш тук?

Единственото, което си спомням за Марк, е как свиреше на бас китара в оркестъра на колежа.

— Добре съм — отговаря той и се приближава със загрижено изражение. — А ти какво правиш в полицейското управление? Всичко наред ли е?

— Разбира се! Няма как да не е! Просто съм тук за… едно… — Махвам неопределено с ръка. — Едно убийство.

— Убийство ли?! — стъписва се той.

— Аха. Но не е нищо особено. Е, разбира се, че е нещо особено… — побързвам да се поправя, забелязала озадачението му. — Но по-добре да не говоря повече за това… Както и да е. Ти как си?

— Страхотно! Ожених се за Анна. Помниш ли я? — Показва ми сребърна халка. — Опитвам се да свържа двата края като художник. Рисувам разни лица и други подобни.

— Ти си полицай? — изумявам се аз, а той се засмива.

— Полицейски художник. Хората описват престъпниците, аз ги рисувам. Поне ми плаща наема… Е, а ти как си, Лара? Омъжена ли си? Или може би живееш с някого?

За момент аз просто го гледам с идиотска усмивка. Накрая изричам:

— Бях с един тип известно време. Но не се получи. Иначе го приемам добре. Чувствам се отлично. Наистина.

Стискам пластмасовата чашка от кафе толкова силно, че тя се чупи.

Марк ме поглежда разтревожено, а после промърморва:

— Е, до скоро, Лара! — Вдига ръка. — Нали ще можеш да се прибереш вкъщи сама?

— Ще си извикам такси — кимам. — Благодаря. Радвам се, че се сблъскахме.

— Не го пускай да си отиде! — Гласът на Сейди в ухото ми ме кара да подскоча на място. — Може да помогне!

— Млъквай и ме остави на мира! — промърморвам под сурдинка, а на Марк се усмихвам още по-широко. — Чао, Марк! Много поздрави на Анна!

— Той може да нарисува огърлицата! Така вече ще знаеш как изглежда! — И внезапно е отново право пред мен. — Помоли го! Бързо!

— Не!

— Помоли го! — Сейди отново се превръща в банши и пронизва тъпанчетата на ушите ми. — Помоли-го-помоли-го-помо-ли-го!

Господи! Тази жена наистина ще ме побърка!

— Марк! — провиквам се аз, но толкова високо, че двамата яки типове в издутите якета престават да се карат и ме поглеждат кръвнишки. — Бих искала да те помоля за нещо много дребничко, ако нямаш нищо против…

— Разбира се — свива рамене Марк.

Влизаме в една свободна стаичка, помъкнали чаши чай от автомата в коридора. Сядаме на масата, а Марк вади листи и добре подострени моливи.

— Така — кимва той. — Значи огърлица. Това е нещо ново.

— Видях я веднъж на един пазар за антики — отново започвам да импровизирам аз. — И бих искала да си поръчам същата, обаче никак не ме бива в рисуването, та внезапно ми хрумна, че ти вероятно би могъл да ми помогнеш…

— Няма проблеми. Давай, слушам те! — Марк отпива глътка чай, ръката му с молива застива над листа, а аз вдигам очи към Сейди.

— Беше направена от мъниста — започва тя и вдига ръце, сякаш я докосва. — Две редици стъклени мъниста, полупрозрачни.

— Две редици стъклени мъниста — повтарям аз. — Полупрозрачни.

— Ъхъ — кимва той и започва да скицира кръгли мъниста.

— Такива ли?

— Малко по-овални — казва Сейди, като наднича над рамото му. — По-издължени. И между тях има кристали.

— Мънистата са по-овални — изричам с извинителен тон. — С кристали между тях.

— Няма проблеми… — Марк вече трие нарисуваното и скицира по-издължени мъниста. — Такива ли?

Вдигам очи към Сейди. Тя го наблюдава като хипнотизирана.

— И водното конче! — промърморва. — Не трябва да забравяш за водното конче!

През следващите пет минути Марк рисува, трие и пак рисува, докато аз му предавам коментарите на Сейди. Бавно, но сигурно огърлицата оживява на белия лист.

— Това е! — отсича накрая Сейди. Очите й блестят от възбуда, докато съзерцава рисунката. — Точно това е моята огърлица!

— Идеално! — казвам аз на Марк. — Уловил си я безпогрешно!

Известно време всички разглеждаме рисунката с благоговение.

— Хубаво бижу — отбелязва накрая Марк, откъсвайки се от произведението си. — Необичайно. Напомня ми за нещо. — Смръщва се, присвива очи и пак започва да разглежда рисунката, но накрая поклаща глава. — Не, не мога да се сетя точно на какво. — Поглежда часовника си и допълва: — Опасявам се, че трябва да тръгвам!

— Няма проблеми! — усмихвам се аз. — Много ти благодаря!

Когато той излиза, аз вдигам листа и разглеждам огърлицата. Да, не мога да не призная, че е много красива. Дълги редици стъклени мъниста, блестящи кристали и огромен медальон във формата на водно конче, инкрустирано със седеф и обсипано с кристали.

— Значи това нещо търсим, така ли?

— Точно така! — отговаря със светнали очи Сейди. — Е, откъде ще започнем?

— Сигурно се шегуваш! — отсичам, грабвам мантото си и се изправям. — Днес нищо повече няма да търся! Прибирам се вкъщи, където ще изпия една чаша хубаво вино. А после ще си хапна нещо вкусно. И накрая ще си легна.

— А аз какво ще правя? — пита Сейди умърлушена.

— Нямам представа!

Излизам от стаята и се връщам във фоайето на полицейското управление. Точно в този момент забелязвам, че на тротоара пред главния вход едно такси оставя двойка възрастни хора. Хуквам навън и се провиквам:

— Такси! Можете ли да ме откарате до Килбърн?

Сядам, таксито потегля, а аз вадя листа с рисунката на Марк и го разстилам в скута си. Опитвам се да си представя как изглежда тази огърлица наистина. Сейди описа мънистата като бледожълти, полупрозрачни. А кристалите проблясват дори и на рисунката. Истинската огърлица трябва да е наистина забележителна. И доста скъпа. За момент ме изпълва необяснимо вълнение само при мисълта, че мога наистина да я намеря.

Но секунда по-късно разумът дръпва юздите на въображението ми. Така де, тази огърлица сигурно не съществува! А дори и да съществуваше, шансовете да открия някаква си огърлица, принадлежала на мъртва старица, която вероятно я е скъсала или изгубила преди десетки години, се равняват практически на… три милиона към едно. Не, три милиарда към едно!

Сгъвам листа с рисунката и го прибирам в чантата си. После се отпускам на седалката. Нямам представа къде в момента е Сейди, пък и изобщо не ми пука. Затварям очи, без да обръщам внимание на неспирните вибрации на телефона си, и си позволявам да се отдам на кратка дрямка. Ама че ден!

Четвърта глава

На следващия ден установявам, че рисунката на огърлицата е единственото доказателство за реалността на предишния. Сейди изчезна и всичко, свързано с нея, ми изглежда като сън. В осем и половина сутринта аз седя на бюрото си, пия кафе и съзерцавам графиката на Марк. Какво, за бога, ми стана вчера? Сигурно всичко е било плод на мозъка ми, който вече не издържа на напрежението. Огърлицата, момичето, воят на банши… Очевидно всички те са плод на моето собствено въображение.

За първи път през живота си започвам да разбирам родителите си. Защото вече и аз започвам да се тревожа за себе си.

— Здрасти! — Чува се трясък, когато нашата асистентка Кейт отваря рязко вратата и събаря купчината документи, които бях оставила на пода, докато вадех прясното мляко от хладилника.

Не може да се каже, че разполагаме с най-големия офис на света.

— Е, как мина погребението? — пита Кейт, докато закача палтото си, привеждайки се с усилие над ксерокса, за да достигне закачалката. За щастие тя си ни е доста гъвкава.

— Не особено добре. Всъщност завърших в полицейското управление. Нещо мозъкът ми изключи.

— Господи! — поглежда ме ужасено Кейт. — Сега добре ли си?

— Аха. Така де, поне мисля, че съм добре. — Крайно време е да се взема в ръце!

Сгъвам листа с рисунката на огърлицата, пъхвам го в чантата си и дръпвам ципа.

— Честно да ти кажа, знаех, че нещо се мъти — отбелязва Кейт, докато вдига русата си коса на опашка. — Вчера следобед се обади баща ти, за да ме пита дали напоследък не си преживяла някакъв особено голям стрес.

Вдигам стреснато поглед и изписквам:

— Нали не си му казала, че Натали ни напусна?

— Разбира се, че не! — отсича възмутено Кейт. И с право — тя отдавна е тренирана какво да казва на родителите ми — с една дума: нищо.

— Както и да е — махвам ръка аз с далеч по-голяма доза ентусиазъм, отколкото изпитвам. — Няма значение. Вече съм добре. Някакви съобщения?

— Да! — отсича Кейт и с типичната си ефективност автоматично посяга към бележника си и го отваря. — Вчера се обади Шърийн. Каза, че днес ще ти се обади.

— Страхотно!

Шърийн е единственият успех в нашето Бюро за набиране на управленски персонал „Л и Н“. Наскоро я уредихме за директор операции в софтуерната компания „Макросант“. Всъщност още следващата седмица трябва да тръгне на работа. Сигурно се обажда, за да ни благодари.

— Нещо друго? — питам и точно в този момент телефонът звъни.

Кейт поглежда дисплея и очите й се разширяват.

— О, да! Още нещо! — побързва да ме уведоми. — Обади се Джанет от „Леонидас спортс“. Искаше да знае какво става по техния случай. Каза, че ще се обади точно в девет сутринта. Това трябва да е тя. — Забелязва паниката в очите ми и допълва: — Искаш ли да вдигна аз?

Не, искам по-скоро да се скрия под бюрото.

— Ами… хммм давай!

Стомахът ми се е свил от нерви. „Леонидас спортс“ са най-големият ни клиент. Те представляват огромна компания за спортна екипировка с магазини из цялото Обединено кралство, а ние обещахме да им намерим директор маркетинг.

Поправка — Натали обеща да им намери директор маркетинг!

— Веднага ще ви свържа — тъкмо изрича Кейт с най-добрия си секретарски глас и миг по-късно телефонът на моето бюро звъни.

Хвърлям един отчаян поглед на асистентката си и после вдигам слушалката.

— Джанет! — възкликвам с най-самоуверения си глас на света. — Радвам се да те чуя! Тъкмо се канех да ти се обадя!

— Здравей, Лара! — достига до мен познатият глас на Джанет Грейди. — Просто исках да разбера има ли нещо ново. Надявах се да говоря с Натали.

Никога не съм се срещала лично с Джанет Грейди. Но в представите ми тя е около метър и деветдесет, с огромен мустак. Първия път, когато говорихме, тя ми каза, че екипът на „Леонидас спортс“ до един са „безкомпромисно действащи“, „твърди играчи“ и имат „железен захват“ на пазара. Прозвучаха ми като глутница демони.

— О, да. — Започвам да навивам кабела на телефона около пръстите си. — За съжаление Натали не е… в кондиция.

Това е историята, която раздухвам, откакто Натали реши да не се връща от индийския щат Гоа. За щастие само като кажеш: „Ходи до Индия“, всеки се впуска в своя собствена история за някаква болест, пипната по път или там, без да задава повече въпроси.

— Обаче ние имаме огромен пробив! — продължавам аз. — Наистина впечатляващ! Вече сме съставили дългия си списък и тъкмо преглеждах досиетата на най-обещаващите от кандидатите! Мога да те уверя, че ще сведем всичко до краткия списък на най-добрите, тези на световно ниво! До един безкомпромисно действащи!

— Можеш ли да ми дадеш някои имена?

— Точно сега не! — паникьосвам се аз. — Но в най-кратки срокове ще го направя! Сигурна съм, че ще бъдеш много впечатлена!

— Окей, Лара. — Джанет е една от малкото жени, които не си губят времето в празни приказки. — Щом държиш нещата под контрол, всичко е наред. Предай най-добрите ми пожелания на Натали. Довиждане!

Затварям телефона и срещам погледа на Кейт. Сърцето ми бие така, че ще изхвръкне от гърдите ми.

Питам:

— Би ли ми напомнила с кого разполагаме като възможност за „Леонидас спортс“?

— Онзи тип с губещите се три години в служебната биография — отговаря Кейт. — И смахнатият с пърхота. И… клептоманката.

Чакам я да продължи.

Тя присвива извинително рамене.

— Това ли е всичко? — ококорвам се аз.

— Вчера Пол Ричардс се отказа — изрича притеснено тя. — Предложили му работа в някаква американска компания. Ето списъка.

И ми подава лист хартия, а аз се вторачвам отчаяно в самотните три имена. Всички до едно — безнадеждни. Не можем да изпратим този списък на „Леонидас спортс“. За нищо на света!

Господи, търсенето на добри служители не било никак лесна работа! Преди да основем компанията си, Натали правеше всичко да изглежда адски вълнуващо. Говореше за треската от преследването, „стратегическото наемане“ и „шлайфането на уменията“, както и за „потупването по рамото“. Преди се срещахме често на по едно питие и тя винаги разказваше толкова удивителни неща за работата си, че аз не можех да не й завидя. В сравнение с нейната работа моето писане на промоционални уебсайт реклами за производители на коли ми изглеждаше адски досадно. Освен това се носеха слухове, че предстоят големи съкращения. Затова, когато Натали предложи да си създадем собствена компания, аз веднага приех предоставилата ми се възможност.

Истината е, че открай време изпитвам благоговение пред Натали. Тя винаги е бляскава и самоуверена. Когато бяхме ученички, тя винаги бе наясно с най-новите жаргонни изрази и можеше да ни разкарва по кръчмите. А в самото начало на нашата компания всичко вървеше прекрасно. Тя докара в нея някои от своите големи клиенти и непрекъснато беше навън, за да осъществява контакти. Аз пък поддържах нашия уебсайт и се предполагаше, че междувременно уча всички тънкости на занаята от нея. Докато тя внезапно не изчезна и аз не си дадох сметка, че всъщност не съм научила никакви тънкости.

Натали много си пада по бизнес мантри — бюрото й е изпъстрено с лепящи листчета с поощрителни думи, сентенции и напътствия. От време на време заставам пред него и ги разглеждам. За мен те са като руни на някаква древна религия, чиито значение и смисъл се опитвам да разгадая. Например точно над компютъра й е залепено следното послание: „Най-големият талант вече е на пазара!“. Това го знам — означава, че няма никакъв смисъл да преглеждаш сивитата на всички банкери, които са били уволнени от някоя инвестиционна банка миналата седмица, за да ги превърнеш за една нощ в маркетинг директори. Трябва да гониш вече работещите маркетинг директори!

Обаче как? И какво правиш, когато те отказват да разговарят с теб?

След като през последните няколко седмици се занимавах с тази работа съвсем сама, си съставих няколко собствени мантри. Част от тях гласят: „Най-големият талант не вдига сам телефона си“, „Най-големият талант не ти се обажда, ако ще да оставиш три съобщения на секретарката му“, „Най-големият талант няма желание да продава спортни стоки на дребно“, „Когато споменеш за петдесетпроцентната отстъпка на ракети за тенис, най-големият талант просто ти се изсмива“.

Сигурно за милионен път през последните седмици измъквам нашия оригинален, намачкан, покрит с петна от кафе дълъг списък и плъзвам по него поглед с мрачно изражение на лицето. Имената проблясват върху листа като скъпарски шоколадови бонбони в станиолчета. Работещи специалисти, таланти най-чиста проба. Маркетинг директорът на „Уудхауз Ритейл“. Маркетинг директорът на европейския клон на „Дартмът Пластикс“. Не е възможно всички до един да са щастливи в работата си, нали така? Все трябва да има някой, който с удоволствие би се прехвърлил да работи за „Леонидас спортс“! Обаче аз пробвах всеки един от тях и не стигнах доникъде. Вдигам очи и зървам Кейт, кръстосала крака, вперила тревожен поглед в мен.

— Разполагаме точно с три седмици, за да открием безкомпромисно действащ, твърд играч за маркетинг директор на „Леонидас спортс“ — отбелязвам, полагайки неистови усилия да остана позитивно настроена.

Натали беше тази, която откри въпросната сделка. Ако беше тук, Натали щеше да се заеме с ухажването на всички звездни кандидати. Натали е наясно как се прави това. А аз, не!

Както и да е. В момента няма никакъв смисъл да се терзая с въпроса какво би станало, ако Натали беше тук.

— Окей! — Плясвам с длан по бюрото си. — Ще взема да се обадя тук-там.

— Аз ще ти направя прясно кафе! — втурва се веднага на помощ Кейт. — Ако се налага, ще останем тук цяла нощ!

Обичам нашата Кейт. Тя действа така, сякаш играе във филм за някоя невероятно пробивна, нова, мултимилионна компания, а не работи за двама души в офис десет квадрата със старомоден килим на пода.

— Заплата, заплата, заплата! — нарежда тя.

— Затвориш ли за миг очи, загубен си! — припявам й аз.

Напоследък Кейт също се зачита честичко в мантрите на Натали. Дотолкова, че вече непрекъснато си ги цитираме. Проблемът е, че никоя от тях не ти подсказва как точно се върши тази работа. Онова, на което бих се зарадвала, е някоя мантра, която да ти подскаже как да заобиколиш въпроса „Може ли да попитам каква е връзката с реалността?“.

Затътрузвам се със стола си до бюрото на Натали, за да измъкна оттам всички документи по сделката с „Леонидас спортс“. Откривам картонената папка в едно от чекмеджетата, но установявам, че се е разпаднала. Мърморейки под нос, събирам всички листи и ги измъквам. А после се заковавам на място, когато изневиделица забелязвам някакво старо лепящо листче, което по незнаен начин се е залепило за ръката ми. Никога досега не съм го виждала. На него с избелял лилав флумастер пише: „Джеймс Йейтс, мобилен“. А после следва и номер.

Мобилен номер на Джеймс Йейтс. Направо не мога да повярвам! Та той е маркетинг директор на „Фелтънс Брюърис“! И е едно от водещите имена в нашия дълъг списък! Той би бил перфектният избор за „Леонидас спортс“! Обаче колкото пъти звънях в офиса му, толкова пъти ми казваха, че е „в чужбина“. Все пак, където и да се намира, не може да не си носи мобилния телефон, нали така? С трепереща от вълнение ръка аз избутвам стола си до собственото си бюро и набирам номера от листчето.

— Джеймс Йейтс. — Сигналът не е много добър, но все пак го чувам.

— Здравейте! — изричам, опитвайки се да звуча колкото ми е възможно по-самоуверено. — Обажда се Лара Лингтън. Може ли да поговорим? — Точно така казва Натали винаги в началото на разговорите си — чувала съм я!

— Кой се обажда? — Господин Йейтс звучи недоверчиво. — От компанията „Лингтън“ ли се обаждате?

Въздъхвам вътрешно.

— Не, аз съм от Бюрото за набиране на управленски персонал „Л и Н“. Обаждам се, за да разбера дали не бихте проявили интерес към една нова професионална длъжност да оглавите маркетинга на една динамична, многообещаваща компания за продажба на дребно? Това е една невероятно вълнуваща възможност, така че, ако желаете да го обсъдим, може би на един дискретен обяд в ресторант по ваш избор… — Осъзнавам, че ако не си поема дъх, ще умра, затова млъквам.

— „Л и Н“ ли? — Вече звучи притеснено. — Не съм ви чувал.

— Ами, ние сме сравнително отскоро на пазара, аз и Натали Мейсър…

— Не проявявам интерес! — прекъсва ме рязко той.

— Но това е приказна възможност! — побързвам да кажа. — Ще имате възможност да разширите хоризонтите си, а и компанията притежава потенциал за развитие в цяла Европа…

— Съжалявам! Довиждане!

— И десет процента отстъпка от цената на всички спортни стоки! — провиквам се отчаяно във вече заглъхналата слушалка.

Обаче той отдавна е затворил. Дори не ми даде шанс!

— Какво каза? — пита Кейт, приближаваща с чаша горещо кафе.

— Затвори. — Отпускам се мрачно в стола си, а асистентката ми поставя внимателно кафето пред мен. — Никога няма да намерим достатъчно добър човек за тази работа!

— Напротив, ще намерим! — отсича позитивно Кейт и точно в този момент телефонът започва да звъни. — Може пък точно това да е онзи брилянтен мениджър, който копнее да си смени работата! — Втурва се обратно към бюрото си и вдига телефона с отработен секретарски маниер. — Бюро за набиране на управленски персонал „Л и Н“!… О, Шърийн! Радвам се да те чуя! Веднага ще те свържа с Лара! — Поглежда ме със светнали очи, а аз кимвам победоносно. Поне в един случай успяхме.

Е, ако трябва да бъдем искрени, успехът е по-скоро за Натали, тъй като тя уреди това място за Шърийн, но пък аз се занимавах с всички следващи стъпки. Добре де, успехът е за компанията.

— Здравей, Шърийн! — изричам бодро в телефонната слушалка. — Готова ли си вече за новата работа? Убедена съм, че това е перфектното място за теб и…

— Лара! — прекъсва ме безцеремонно тя. — Има проблем!

Стомахът ми се преобръща. Не, не! Моля те, никакви проблеми!

— Проблем ли? — Опитвам се да звуча максимално спокойно. — Какъв по-точно, ако смея да попитам?

— Кучето ми.

— Твоето куче?!

— Възнамерявам да водя Флаш на работа с мен всеки ден. Обаче току-що се обадих в „Човешки ресурси“ да ми осигурят една кошничка за него и те ми заявиха, че това било невъзможно. Казаха, че в политиката на компанията им не влизало допускането на животни в офисите. Можеш ли да повярваш, моля ти се?!

Тя очевидно очаква от мен да бъда точно толкова възмутена от този отказ, колкото е и тя. А аз се ококорвам слисано. Какво е това куче в играта? Кога е влязло?

— Лара? Чуваш ли ме?

— Да! — сещам се да реагирам аз. — Шърийн, чуй ме сега! Сигурна съм, че ти много обичаш твоя Флаш. Но доколкото знам, не е нормално човек да води домашните си любимци на работа, така че…

— Напротив, нормално е! — прекъсва ме тя. — В сградата има и друго куче! Чувах го всеки път, когато влизах там! Точно затова предположих, че и за моето няма да има проблем! И ако искаш да знаеш, точно затова се съгласих да поема тази работа! Смятам, че срещу мен се прилага дискриминация!

— Сигурна съм, че дискриминацията няма нищо общо с това! — побързвам да я успокоя. — Ей сега ще им се обадя!

Затварям телефона и бързо набирам номера на отдел „Човешки ресурси“ в „Макросант“.

— Здравей, Джийн! Обажда се Лара Лингтън от Бюрото за набиране на управленски персонал „Л и Н“. Просто исках да изясним един дребен проблем. Разрешавате ли на Шърийн Мур да води кучето си на работа?

— Лара, воденето на кучета е забранено в цялата сграда — изрича любезно Джийн. — Съжалявам, но такава ни е политиката.

— Разбира се. Няма проблеми. Абсолютно. — Кратка пауза. — Проблемът е в това, че според Шърийн тя е чула лаенето на друго куче в сградата. Няколко пъти.

— Нещо се е объркала — отговаря ми Джийн, но с една идея забавяне. — Тук няма никакви кучета.

— Съвсем никакви? Дори някое дребно паленце? — Не знам защо, обаче тази излишна пауза събуди подозренията ми.

— Дори и дребно паленце. — Джийн вече е възвърнала мазния си глас. — Както вече ти казах, политиката на компанията забранява воденето на кучета.

— И не бихте могли да направите едно малко изключение за Шърийн?

— Опасявам се, че не! — Тя звучи учтиво, но безапелационно.

— Е, в такъв случай ти благодаря за отделеното време!

Затварям телефона и започвам да потропвам лекичко с молива си върху бюрото. Така минават няколко секунди. Да, тук има нещо гнило, в това няма спор! Басирам се, че в онази сграда наистина има куче! Но какво мога да сторя по този въпрос? Не мога просто да звънна отново на Джийн и да й кажа: „Не ти вярвам, лъжкиньо мръсна!“.

С дълбока въздишка набирам отново номера на Шърийн.

— Лара, ти ли си? — вдига веднага тя, като че ли през цялото време е седяла до телефона и е чакала отговора ми.

Което вероятно си е точно така. Тя е много енергична дама, вечно напрегната. Представям си я как в момента рисува някакви заврънкулки по най-близкия лист, без да може да спре. Обсебена е от това. Нищо чудно, че се нуждае от куче — то безсъмнено й помага да съхрани здравия си разум.

— Да, аз съм — отговарям. — Обадих се на Джийн и тя казва, че никой друг в сградата няма куче. Казва, че такава била политиката на компанията.

Настъпва тишина, докато Шърийн обработва информацията.

— Лъжат! — изрича накрая. — Там наистина има куче!

— Шърийн — започвам аз, макар да ми се иска да ударя главата си в масата, — защо не си ми споменавала досега за това куче? Или може би на някое от интервютата?

— Защото предположих, че то няма да бъде проблем! — извиква тя. — Обаче наистина чух лая на другото куче! Когато в една сграда има куче, то не може да се скрие! Сигурна съм! И трябва да ти кажа, че няма да отида да работя никъде без Флаш! Съжалявам, Лара, ще се наложи да се откажа!

— Неее! — провиквам се ужасено, преди да съм успяла да се овладея. — Искам да кажа… Не прави нищо прибързано, Шърийн! Аз ще оправя всичко, обещавам ти! Скоро ще ти се обадя! — Дишаща тежко, аз трясвам телефонната слушалка и заравям глава в ръцете си. — Мамка му!

— И какво ще правиш сега? — осмелява се да се обади по едно време Кейт.

Очевидно е чула целия разговор.

— Нямам представа — признавам безпомощно. — Какво би сторила Натали на мое място?

Сякаш по команда двете в синхрон обръщаме глави към бюрото на Натали. Блестящото й празно бюро. Внезапно си я представям как седи там — потропва с лакираните си нокти по бюрото, грабнала телефона, и с императивен тон обясняваща нещо на някого. Откакто нея я няма, нивото на шума в нашия офис е спаднало най-малко с осемдесет процента.

— Може би ще каже на Шърийн, че е длъжна да поеме работата, иначе ще я съдим? — обажда се накрая асистентката ми.

— Може би. Със сигурност обаче ще заяви на Шърийн, че е крайно време да се стегне! — кимвам в знак на съгласие аз. — Ще я обвини в липса на професионализъм и решителност.

Веднъж чух Натали как разкъсва парче по парче някакъв нещастен тип, който внезапно се бил усъмнил дали е добре за него да приеме мястото в Дубай, което му е било предложено. Не бих желала да съм на негово място.

Всъщност голата истина, която не ми се ще да споделям с никого в настоящия момент, е, че колкото повече ми се налага да разбирам начина, по който Натали мисли и по който върти бизнеса, толкова повече осъзнавам, че този бизнес изобщо не е за мен. В началото бях привлечена от възможността да работя с хора, да променям съдби към по-добро. Когато се срещахме с Натали и тя ми разказваше разни истории за това как откривала таланти, аз се интересувах по-скоро от човешката драма зад сделката, а не от самата сделка. И си мислех, че ще изпитвам много по-голямо удовлетворение да подпомагам професионалното развитие на хората, отколкото да продавам коли. Но сега, когато навлязох в бизнеса, ми става ясно, че този аспект като че ли изобщо не стои на дневен ред.

Добре де, знам, че още съм новак. Знам също така, че съм все още идеалистка — татко често обича да ми го напомня. Но в крайна сметка работата на един човек е едно от най-важните неща в живота му, нали така?! Затова човек би трябвало да се чувства добре с нея, да се чувства полезен и на мястото си, да работи това, което наистина му идва отвътре. В крайна сметка не всичко се свежда до заплатата!

Именно!

От друга страна, точно затова Натали е преуспяващият партньор с множество сделки в джоба си, а аз не съм. А точно сега една комисиона не би ни се отразила никак зле.

— Та значи казваш, че сега трябва да звънна отново на Шърийн и да я насоля, така ли? — изричам неохотно.

Настъпва тишина.

Кейт изглежда точно толкова покрусена, колкото се чувствам и аз.

— Лара, проблемът е в това — изрича накрая колебливо, — че ти не си Натали. Нея я няма. Значи сега ти си шефът! Затова смятам, че трябва да правиш нещата по твоя начин, а не по нейния!

— Точно така! — възкликвам със значителна доза облекчение. — Вярно, сега аз съм шефът! Значи ще кажа, че… Хммм… Я по-добре първо да го обмисля!

И като че ли ми предстои някаква изключително важна стъпка в живота, а не просто поредният неприятен делови разговор, аз се смръщвам и започвам да прелиствам пощата. Сметка за канцеларска хартия. Предложение да изпратя целия си екип на тийм билдинг в Аспен. А на дъното на купчината — „Бизнес пийпъл“, което е като списание за знаменитости, само че в света на бизнеса. Отварям го и започвам да разлиствам страниците, опитвайки се да открия някого, който ще се превърне в идеалния директор маркетинг на „Леонидас спортс“.

Списание „Бизнес пийпъл“ е настолната библия за всеки в нашия бранш. Представлява практически безкрайна поредица от снимки на пробивни, великолепно изглеждащи типове, които си имат огромни офиси с предостатъчно място за окачане на палтата. Но пък е невероятно депресиращо. Колкото повече напредвам по страниците, толкова повече увесвам нос. Какво не ми е наред на мен ли? Нищо особено. Освен че говоря само един език. Не съм била канена да председателствам нито един международен комитет. Не разполагам с богат делови гардероб, в който костюмите на „Долче и Габана“ се редуват с шикозни ризи от „Пол Смит“.

Затварям списанието с печално изражение и се отпускам назад в стола си. Вдигам очи към тавана. Как го правят тези хора? Чичо ми Бил например. Както и всички останали в това списание. Просто решават да си основат някакъв бизнес и автоматично преуспяват и всичко изглежда толкова лесно…

— Да… да… — Внезапно се сепвам, забелязала, че Кейт ми прави някакви знаци с ръце, докато говори по телефона. Лицето й е порозовяло от вълнение. — Сигурна съм, че Лара ще успее да си освободи време за вас от натоварения си график! Да! Бихте ли изчакали за момент, моля?

Натиска бутона за изчакване и изквичава:

— Обажда се Клайв Хокстън!… Онзи, който заяви, че не проявява интерес към работата в „Леонидас спортс“! — допълва в отговор на неразбиращия ми поглед. — Ръгбистът, помниш ли? Е, в крайна сметка може и да се навие! Иска да обядвате и да поговорите за предложението им!

— О, господи! Самият той! — Адреналинът ми автоматично скача до небето.

Клайв Хокстън е маркетинг директор на „Арбъри Сторс“, а някога е играл ръгби за „Донкастър“. Надали има по-перфектен човек от него за тази работа в „Леонидас спортс“! Обаче, когато за първи път се свързах с него, той заяви, че не желаел да си сменя попрището. А сега не мога да повярвам, че ни се обажда!

— Направи се на важна! — предупреждавам асистентката си аз. — Излъжи, че графикът ми е до дупка натоварен с интервюта на други кандидати!

Кейт започва да кима енергично, включва телефона и продължава:

— Нека проверя… Да, графикът на Лара за днес действително е много натоварен, но ще видя какво мога да направя за вас!… Мммм… Аха, ето! И това ако не е късмет! Тук й се отваря един свободен час! Кой по-точно ресторант ще си изберете?

Тя ми се ухилва широко, а аз пронизвам въздуха със знака на победата. Клайв Хокстън е буквално номер едно за тази работа! Освен това е безкомпромисно действащ и светът надали познава по-твърд играч от него! И изцяло ще ни компенсира заради онзи смахнатия и клептоманката. Всъщност ако действително го приклещим, автоматично ще изхвърля клептоманката. А смахнатият не е чак толкова лош, стига да стори нещо по въпроса за непоносимия си пърхот.

— Всичко е уговорено! — провиква се асистентката ми, след като затваря телефона. — В един часа днес си на обяд!

— Великолепно! И къде по-точно?

— Ами… това е единственият проблем — изрича колебливо Кейт. — Нали го помолих да избере ресторант… И той предпочете… — Не довършва.

— Само не ми казвай! — провиквам се с прималяло сърце. — Не и „Гордън Рамзи“! Не и онази тузарска дупка в „Клариджис“!

Кейт примигва и промърморва:

— Още по-лошо! „Лайл Плейс“!

Стомахът ми се преобръща.

— Сигурно се шегуваш!

Ресторант „Лайл Плейс“ отвори врати преди около две години и почти автоматично беше обявен за „Най-скъпия ресторант в Европа“. В средата на залата има огромен аквариум, пълен с омари, шадраван и е бъкан с всякакви знаменитости. Излишно е да казвам, разбира се, че аз лично никога не съм ходила там. Само съм чела за него в „Ивнинг стандарт“. И съм го виждала на снимка.

За нищо, ама за нищо на света не трябваше да го оставяме сам да избира ресторанта! Това трябваше да бъде мой приоритет! И тогава щях да избера „Италианското гърне“ на ъгъла, където сервират великолепен обяд само за 12.95 паунда, в това число и чаша вино. А в „Лайл Плейс“ дори и не ми се помисля колко ще ме оберат!

Внезапно ме озарява идея и аз се провиквам:

— Няма да можем да влезем! Там се ходи с предварителна резервация!

— Той каза, че можел да направи резервация. Познавал някои хора. Ще я запише на твое име.

— Мамка му!

Асистентката ми започва да гризе нервно нокътя на палеца си. По едно време пита:

— Колко ни е останало в перо „Почерпка на клиенти“?

— Не повече от петдесет пенса! — извиквам отчаяно. — Разорени сме! Ще се наложи да използвам моята собствена кредитна карта!

— Е, но може би ще си заслужава! — отсича решително Кейт. — Приеми го като инвестиция! Налага се да изглеждаш като една от силните на деня! Ако хората те зърнат да обядваш в „Лайл Плейс“, ще си кажат: „Аууу! Лара Лингтън очевидно се справя добре, щом може да си позволи да води клиентите си тук!“.

— Ама аз не мога да си го позволя! — извивам протяжно. — Не можем ли да му се обадим и да променим обяда на следобедно кафе?

Още в момента, в който изричам тези думи, осъзнавам колко смешно звучат. Щом клиент като него иска обяд, значи съм длъжна да му дам обяд! Щом иска да отиде в „Лайл Плейс“, значи трябва да го заведа в „Лайл Плейс“!

— Е, може пък да не е чак толкова скъпо, колкото говорят! — обажда се предпазливо Кейт, опитвайки се да ми вдъхне надежда. — Така де, нали всички вестници приказват за това колко зле била икономиката ни покрай тази финансова криза! Като нищо може да са намалили цените! Или пък да имат някакви специални обедни менюта!

— Права си! — кимвам внезапно въодушевена. — А може би той няма да си поръча кой знае колко! Нали все пак е спортен тип?! Надали ще яде много!

— Сто процента! — съгласява се асистентката ми. — Ще хапне най-много… какво примерно — една лека салата, чаша вода и ще бърза да си тръгне. И определено няма да пие! Вече никой не пие на обяд!

Вече започвам да се чувствам по-обнадеждена. Кейт е права. В наши дни никой не пие алкохол на бизнес обяд. При това можем да се ограничим до две блюда. Или дори само едно. Ордьовър и чаша хубаво кафе. Какво му е лошото на подобен обяд?

Пък и каквото и да хапнем, не може да е чак толкова скъпо, нали така?!

* * *

О, господи! Господи боже мой! Май ще припадна!

Само дето не мога, тъй като току-що Клайв Хокстън ме помоли отново да му изброя спецификите на работата, която му предлагам.

Седя на прозрачен стол пред маса, покрита със снежнобяла покривка. Ако погледна вдясно, мога да видя гигантския аквариум за омари, в който освен омарите се разхождат и всякакви други ракообразни същества, които от време на време попадат в мрежата на човек, покачен на стълба. Вляво от мен пък се вижда клетка с екзотични птици, чието чуруликане се смесва с фоновия шум от падащата вода във фонтана в центъра на залата.

— Така. — Едва успявам да си чуя гласа. — Както знаете „Леонидас спортс“ съвсем наскоро купиха една холандска верига…

Говоря на автопилот. Погледът ми не спира да скача върху менюто, отпечатано върху плексиглас. И всяка цена, върху която попадне, ми причинява гадене.

Сьомга в стил оригами, 34 лири.

И това е само ордьовър! Някакъв си ордьовър, моля ви се!

Половин дузина стриди, 46 лири.

Няма никакви специални обедни менюта. Няма и помен дори от финансова криза. Навсякъде около нас хората весело ядат и пият, сякаш нищо не е станало и пръскането на пари е най-нормалното от всички занимания на света. А да не би да блъфират? Да не би и техните стомаси тайничко да се преобръщат? Ако стъпя на някой стол и се разкрещя: „Хей, тук е адски скъпо! Отказвам да позволя да ме скубят така!“, дали ще настане масово напускане на ресторанта?

— Доколкото разбирам, управителният съвет на компанията иска да наеме нов директор маркетинг, който да следи изкъсо това разширение… — Нямам никаква представа какви ги говоря.

Събирам сили да погледна основните менюта.

Патешко филе с тройно портокалово пюре, 59 лири.

Стомахът ми отново се преобръща. Изчислявам всичко на ум и достигам до цифрата триста лири. Тук вече наистина ми прилошава.

— Минерална вода? — чуваме гласа на сервитьора, който се материализира от нищото и връчва на всеки от нас нова плексигласова плочица, този път в сини нюанси. — Това е нашето водно меню. Ако обичате газирана вода, бих ви предложил „Четуин Глен“. Много е приятна! — допълва. — Филтрира се през вулканични скали и се характеризира с лека алкалност.

— Ясно. — Насилвам се да кимна интелигентно, а сервитьорът среща невъзмутимо погледа ми.

Сигурно сега, като се върне в кухнята и разкаже на колегите си за мен, всички ще се запревиват от смях и ще започнат да повтарят един през друг: „Платила е петнайсет кинта за една вода! Ха-ха-ха!“.

— Предпочитам „Пелегрино“ — свива рамене Клайв.

Той е мъж в четирийсетте, с посребрена коса, жабешки очи и мустаци. И откакто сме седнали на масата, не го забелязах нито веднъж да се усмихва.

— Значи по една бутилка на всеки, така ли? — пита сервитьорът.

Неее! Не желая две бутилки вода с възмутителна надценка!

— Е, Клайв, какво ще си поръчате? — обръщам се аз към госта си с усмивка. — Ако бързате, бихме могли да се заемем директно с основното меню…

— Изобщо не бързам — изсумтява Клайв и ме поглежда подозрително. — А вие?

— Разбира се, че не! — бия бързо отбой аз. — За никъде не бързам! — Махвам щедро с ръка. — Поръчайте си каквото желаете!

Не и стридите! Моля те, не и стридите! Моля, моля, моля!

— За ордьовър може би стриди — изрича замислено той. — А за основното меню си харесах омара и ризото с манатарки, обаче не мога да реша кое от двете.

Аз дискретно хвърлям поглед към менюто. Омарът е деветдесет лири, а ризотото — само четирийсет и пет.

— Труден избор — отбелязвам, като се старая да звуча нехайно. — Що се отнася до мен, винаги ще предпочета ризотото.

Настъпва тишина. През това време Клайв отново оглежда менюто.

— Обожавам италианска храна! — подемам през смях. — А и манатарките са много вкусни гъби! Но все пак изборът си е ваш, Клайв!

— Щом ви е трудно да решите — намесва се услужливо сервитьорът, — бих могъл да ви донеса и омара, и половин порция ризото!

Какво ще донесе?! Какво се кани да донесе той?! Че кой го е молил да се намесва, ако смея да попитам?!

— Страхотна идея! — Гласът ми звучи две октави по-пискливо, отколкото възнамерявах. — Две основни менюта! Защо не?!

Усещам саркастичния поглед на сервитьора върху себе си и автоматично разбирам, че той е в състояние да разчете всяка моя мисъл. И му е пределно ясно, че съм скръндза.

— А за мадам? — обръща се с присвити очи той към мен.

— А, да. Наистина. — Прокарвам пръст върху менюто, като се правя на замислена. — Истината е, че… Тази сутрин закусих много стабилно, така че сега ще взема само една салата „Цезар“. Без аперитив.

— Една салата „Цезар“, без аперитив — кимва безстрастно сервитьорът.

— А вие, Клайв? — обръщам се с надежда аз към госта си. — Вероятно ще предпочетете да се придържате към вода? — От куртоазия добавям: — А може би вино?

Дори само при мисълта за менюто с вината настръхвам цялата.

Не щеш ли обаче, очите на Клайв светват и той заявява:

— Разбира се! Може ли да видя менюто?

— А може би една чаша марково шампанско за начало? — предлага сервитьорът с безизразна усмивка.

Как не го е срам?! Не можеше да предложи просто шампанско — трябва да добави марково шампанско! Този сервитьор е истински садист!

— Може и да се поддам на увещанията ви! — изхилва се самодоволно Клайв и аз съм длъжна да се присъединя към всеобщия смях.

Най-накрая сервитьорът ни оставя на мира, след като е налял на всеки от нас по една прескъпа чаша марково шампанско. Чувствам, че започва да ми се вие свят. Цял живот няма да ми стигне да изплатя този обяд! Но сигурно ще си заслужава! Трябва да си го напомням, иначе съм изгубена!

— Така! — изричам ведро и вдигам чашата си. — За новата работа! Много се радвам, че променихте становището си, Клайв!

— Не съм го променил — изрича небрежно той и излива в гърлото си половината чаша.

Аз се втрещявам. Да не би да полудявам? Да не би Кейт нещо да не е разбрала?

— Но аз си мислех…

— Това е просто една възможност — изрича той и започва да чупи едно хрупкаво хлебче. — В момента не съм особено доволен от работата си, затова по принцип смятам да я сменя. Затова оглеждам алтернативите. Но в тази оферта на „Леонидас спортс“ има и някои недостатъци. Затова искам да ме убедите да приема!

За момент губя ума и дума. Твърде съм ужасена, за да отговоря. Аз ще похарча сума за половин кола за този човек, а той може дори да не прояви интерес към работата! Отпивам глътка вода, а после вдигам очи и му предлагам най-професионалната си усмивка. И аз мога да бъда Натали! И аз мога да сключа тази сделка!

— Клайв очевидно е, че не сте доволен от настоящата си работа. За мъж с вашите заложби ситуацията се равнява на престъпление! Погледнете се! Бихте могъл да работите някъде другаде, където ще бъдете оценен…

Правя кратка пауза. Сърцето ми бие като обезумяло. Забелязвам, че той ме слуша много внимателно. Дори още не е намазал с масло хлебчето си. Дотук добре.

— По мое мнение работата в „Леонидас спортс“ би била перфектният професионален ход за вас! Вие сте бивш спортист, а това е компания за продажба на спортна екипировка! Обичате да играете голф, а „Леонидас спортс“ притежават цяла линия за голф оборудване и принадлежности!

Клайв повдига леко вежди и отбелязва:

— Виждам, че сте си написали домашното за мен.

— Просто се интересувам от съдбите на хората — изричам съвсем искрено. — И предвид професионалния ви профил, смея да твърдя, че „Леонидас спортс“ е точно онова, от което се нуждаете на този етап! Това е фантастична, уникална възможност да…

— Този мъж любовник ли ти е? — прекъсва ме един познат глас и аз подскачам. Но това звучи точно като…

Не! Абсурд! Не може да бъде!

Поемам си дълбоко дъх и продължавам:

— Както вече казах, това е фантастична възможност да пренесете вашата кариера на следващото ниво! Сигурна съм, че бихме могли да постигнем невероятно щедър пакет…

— Попитах дали този човек е любовникът ти! — повтаря гласът, вече доста по-настоятелно от преди, и аз не успявам да се сдържа да не извърна глава.

Не! Това не може да е истина! Тя се върна! Това е Сейди, кацнала върху количката със сирената, оставена наблизо.

Вече не е със зелената рокля. Този път е облечена в бледорозова с ниска талия, а на раменете й има болеро в същия цвят. Косата й е прихваната с широка черна лента, която минава през челото, а от китката й, на тънка верижка от мъниста, виси сребриста чантичка.

Другата й ръка почива върху огромния стъклен похлупак на подноса за сирене — с изключение на връхчетата на пръстите й, които са потънали в стъклото. Изведнъж тя ги забелязва и ги отдръпва, а после внимателно ги поставя върху повърхността на стъклото.

— Не е много красив, не мислиш ли? И аз искам шампанско! — изрича властно тя и забива жаден поглед в питието ми.

Игнорирай я! Това е халюцинация! Всичко е само в главата ти!

— Лара? Добре ли сте?

— Извинявайте, Клайв! — побързвам да се обърна аз към госта си. — Просто малко се разсеях. От… количката със сирената. Всички изглеждат толкова вкусно!

О, боже! На Клайв дори не му стана смешно! Трябва веднага да възвърна позициите си!

Привеждам се напред и продължавам:

— Така че въпросът, който би трябвало да си зададете, Клайв, е следният: ще получите ли втори път подобна възможност? Това е уникален шанс да работите за известна компания, да използвате всичките си доказани таланти и управленски умения, заради които ви се възхищават…

— Искам малко шампанско! — За мой огромен ужас Сейди се е материализирала точно пред мен. Протяга ръка към чашата ми и се опитва да я вдигне, обаче ръката й минава право през стъклото. — Хиляди мълнии! Не мога да я вдигна! — Протяга ръка повторно, после още веднъж, но нищо не става. Поглежда ме нацупено и изрича: — Адски досадна работа!

— Престани! — изсъсквам побесняла…

— Моля? — присвива дебелите си вежди Клайв.

— Не вие, Клайв! Просто нещо ми заседна на гърлото… — Грабвам чашата си и отпивам голяма глътка вода.

— Откри ли вече моята огърлица? — пита обвинително Сейди.

— Не! — промърморвам иззад стъклото на чашата си. — Махай се!

— Тогава защо седиш тук? Защо не я търсиш?

— Клайв! — Правя отчаяни опити аз да се концентрирам върху деловата си среща. — Много съжалявам за това! Та какво казвах?

— Говорехте за моите управленски умения, заради които ми се възхищавали — изрича той без намек за усмивка.

— Точно така! Възхитителните ви управленски умения! Та… хммм… въпросът е, че…

— Не си ли потърсила поне някъде? — продължава нахално Сейди, като дори си завира главата в моята. — Нямаш ли желание да я намериш?

— Та… опитвах се да кажа, че… — Струва ми огромно усилие на волята да игнорирам Сейди и да не я прогоня като досадна муха. — По мое мнение тази работа би била за вас важен стратегически ход! Тя е перфектният трамплин за вашето бъдеще и, което е още по-важно…

— Трябва да намериш моята огърлица! Важно е! Много е важно!

— И което е още по-важно, знам, че щедрият пакет бонуси ще…

— Престани да ме игнорираш! — Сега лицето на Сейди буквално докосва моето. — Престани да говориш! Престани…

— Просто млъквай и ме остави на мира!

Мамка му!

Това от моята уста ли излезе?

От потресената физиономия на Клайв и ококорените му жабешки очи ми става ясно, че отговорът вероятно е „да“. На двете съседни маси разговорите замират, а високомерният ни сервитьор спира и се обръща към нас. Жуженето на приборите и чиниите изведнъж секва. Всички в ресторанта затаяват дъх. Даже и омарите като че ли се подреждат покрай стената на аквариума, за да ни гледат.

— Клайв! — изсмивам се измъчено. — Не исках да кажа… очевидно е, че не говорех на теб…

— Лара! — Клайв ме пронизва с враждебно присвити очи. — Моля ви да ми окажете честта да ми кажете истината!

Усещам как цялата се изчервявам.

— Аз просто… — Прочиствам гърлото си.

Какво мога да му кажа?

Говорех на себе си. Не става.

Говорех си с един призрак. Още по-малко.

— Аз не съм глупак! — прекъсва ме презрително той. — И това не ми се случва за първи път!

— Така ли? — поглеждам го леко развеселена.

— Налагало ми се е да търпя подобно отношение и на срещи на борда, и по време на директорски обеди… Непрекъснато ми се случва! Като че ли блекбъритата не са достатъчно лоши, та сега и тези хендсфри устройства! Истинска напаст! Знаете ли колко катастрофи причиняват хората като вас?

Хендсфри устройство… Той да не би да иска да каже, че аз…

Господи! Той си мисли, че разговарям по телефона!

— Не беше… — започвам, но се спирам. Разговорът по телефона е най-здравомислещото обяснение, с което разполагам в момента. Би трябвало да се придържам към него.

— Но това вече е върхът! — повишава глас той и ме оглежда кръвнишки. — Да приемате обаждане по време на делови обяд! Какво? Да не би да се надявахте, че няма да забележа? По-обидна проява на неуважение не бях срещал!

— Много съжалявам! — изричам смирено. — Аз… аз ще го изключа. — И вдигам трепереща ръка към ухото си, все едно изключвам въображаемото хендсфри устройство.

— Къде е то, между другото? — смръщва се Клайв Хокстън. — Не го виждам.

— То е мъничко — смотолевям. — Много дискретно.

— Да не би да е новата „Нокиа“?

И се вторачва в ухото ми. Ужас!

— То всъщност е… хммм… вградено в обицата ми — изричам, надявайки се, че звуча убедително. — Нова технология. Клайв, наистина много съжалявам, че се разсеях за момент! Аз… недооцених правилно ситуацията. Но съм съвсем искрена в желанието си да ви предложа мястото в „Леонидас спортс“! И така, ако ми позволите да обобщя казаното дотук…

— Сигурно се шегувате!

— Ама…

— След всичко това си въобразявате, че ще се занимавам с вас, така ли? — изсмива се презрително. — По-крещяща липса на професионализъм не съм виждал досега! Е, може би, с изключение на вашата партньорка в бизнеса! А това определено е много! — И за мой най-голям ужас той бутва назад стола си и се изправя на крака. — Смятах да дам поне на вас шанс, но вече забравете!

— Не, почакайте! Моля ви! — изричам паникьосано, но той вече крачи към изхода, лавирайки покрай масите на зяпналите гости на ресторанта.

Вторачвам се в празния стол срещу мен и усещам как ме обливат ту студени, ту горещи вълни. Протягам трепереща ръка към чашата си с шампанско и отпивам три големи глътки. Значи така. Всичко свърши. Издъних се. Изгубих и последния си шанс.

А между другото какво имаше предвид с тази липса на професионализъм? Като на моята партньорка? Да не би да е разбрал, че Натали е изчезнала в Гоа? Да не би всички вече да знаят?

— Ще се върне ли господинът? — вади ме от транса гласът на сервитьора, който приближава към масата.

Държи дървен поднос, върху който се мъдри чиния със сребърен капак.

— Не мисля — отговарям, без да вдигам очи. Иде ми да потъна в земята от срам.

— Да върна ли храната му в кухнята?

— Ще трябва ли въпреки това да плащам за нея?

— За съжаление, мадам, ще се наложи — ухилва ми се надменно той. — Тъй като вече е поръчана, а всичко тук се приготвя направо от…

— Тогава ще я взема аз!

— Всичката ли! — поглежда ме слисано сервитьорът.

— Да! — вирвам храбро брадичка. — Защо не? И без това аз ще плащам, така че най-добре ще бъде да си я изям!

— Много добре. — Сервитьорът накланя леко глава, поставя внимателно подноса пред мен и вдига сребърния капак. Половин дузина пресни стриди върху натрошен лед!

Никога през живота си не съм яла стриди. И винаги съм смятала, че изглеждат отвратително. А сега, като ги виждам отблизо, ми се струват още по-отвратителни. Но за нищо на света не възнамерявам да си го призная!

— Благодаря! — изричам важно.

Сервитьорът се оттегля, а аз се вторачвам ужасено в стридите пред мен. Решена съм да доведа докрай този глупав обяд. Но някъде в гърдите си усещам огромна топка, която почти не ми позволява да дишам, а долната ми устна веднага би се разтреперила, ако й позволя.

— Стриди! О, аз обожавам стриди! — За мое огромно изумление Сейди отново се материализира точно пред мен. Отпуска се бавно и грациозно на освободения от Клайв стол, оглежда се и казва: — Това място е доста приятно! Има ли кабаре?

— Не те чувам — промърморвам грубо. — Не те виждам! Ти не съществуваш! Ще отида на лекар, ще започна да гълтам някакви хапчета и ще се отърва от теб!

— Къде изчезна любовникът ти?

— Той не ми беше любовник! — срязвам я тихичко. — Опитвах се да сключва бизнес сделка с него, обаче нищо не стана. Заради теб! Ти развали всичко! Всичко!

— Така ли? — повдига вежди тя, безсъмнено без капчица угризение в сърцето си. — Не виждам как бих могла да го разваля, щом не съществувам!

— Да, ама успя! И сега съм принудена да ям тези тъпи стриди, които нито искам, нито мога да си позволя, а и дори не знам как се ядат…

— Няма нищо по-лесно от това да ядеш стриди.

— Нищо подобно!

Внезапно забелязвам, че блондинката с щампованата рокля на съседната маса сръгва перфектно изглеждащата дама до нея и ме сочи. Да, говоря си с въздуха. Безсъмнено изглеждам като побъркана. Бързо грабвам едно хлебче и започвам да го мажа с краве масло, като се старая да избягвам погледа на Сейди.

— Извинете! — Блондинката се привежда към мен и ми се усмихва. — Нямаше как да не чуя разговора ви! Не искам да изглеждам като натрапница, но не казахте ли преди малко, че телефонът ви е вграден в обицата ви?

Вторачвам се в нея, опитвайки се да измисля някакъв отговор, различен от „да“.

— Да — казвам накрая.

Жената поставя ръка на устните си от изумление.

— Ама това е удивително! Как точно сработва?

— Специална технология. С някакъв чип. Съвсем нова. Японска.

— Непременно трябва да си взема такъв! — изписква тя и зяпа ококорено моите невероятно скъпи обеци за 5.99 лири. — Къде ги продават?

— Всъщност това е прототип — побързвам да се измъкна от конфузната ситуация аз. — Ще излязат на пазара чак след около година.

— Добре де, тогава вие как се сдобихте с него? — изрича натъртено тя и ме поглежда нападателно.

— Аз… познавам… едни японци. Съжалявам.

— Може ли да го видя? — протяга ръка тя. — Бихте ли си свалили обецата за момент? Ако обичате, разбира се?

— Не мога. В момента отново ми звънят! — изричам светкавично. — Вече вибрира.

— Не мога да видя нищо! — продължава да се кокори тя, оглеждайки ухото ми.

— Така и трябва. Много трудно се вижда! — изричам отчаяно. — А и вибрациите са миниатюрни. Ъхъм. Здрасти, Мат! Да, вече мога да говоря!

Размахвам ръце в знак на извинение към жената и тя неохотно се връща към своето ядене. Виждам я как започва да ме показва на всичките си приятелки наоколо по масите.

— Ама ти какви ги приказваш?! — скастря ме Сейди. — Как е възможно телефон да бъде в обеца?! Звучи като пълни глупости!

— Не знам какви ги приказвам. Не започвай сега и ти! — промърморвам и набождам първата стрида без никакъв ентусиазъм.

— Наистина ли нямаш представа как се ядат стриди?

— Никога през живота си не съм яла стриди.

Сейди поклаща неодобрително глава и започва да ме наставлява:

— Първо си вземи вилицата. Не тази, другата, за морските дарове. Така. — Поглеждам я подозрително, но изпълнявам указанията й. — Така. Сега бръкни в стридата, набоди, завърти и усети кога се откъсва от черупката. Така! Сега изстискай върху нея малко лимон. Вдигни черупката. — Показва ми със знаци какво да направя и аз изпълнявам. — Сега главата назад и поглъщаш всичко! Наведнъж!

Имам чувството, че поглъщам хапка желирана морска вода. Незнайно как, но успявам да преглътна всичко, а после веднага грабвам чашата си с шампанско и отпивам огромна глътка.

— Виждаш ли? — гледа ме със завист Сейди. — Не е ли възхитително?

— Бива — смотолевям неохотно.

Оставям чашата си на масата и я оглеждам безмълвно. Отпуснала се е на стола си така, сякаш ресторантът е неин — преметнала ръка през облегалката, а чантичката й се поклаща във въздуха.

„Всичко е само в главата ми — казвам си. — Подсъзнанието ми си я измисля!“

Само дето… моето подсъзнание не знае как се ядат стриди. Или знае?

— Какво има? — вирва брадичка тя. — Защо ме гледаш така?

Мозъкът ми пристъпва много бавно към заключение. Към единственото възможно заключение на света.

— Ти си привидение, нали? — изричам накрая. — Не си халюцинация. Ти си истински, жив призрак!

Сейди само повдига нехайно рамене, сякаш въобще не я интересува какво е.

— Нали?! — повтарям аз.

А тя пак не отговаря. Наклонила е глава и съсредоточено си разглежда маникюра. Може пък да не иска да бъде призрак. Което е твърде лошо — защото е.

— Ти си призрак! Сигурна съм в това!

Значи какво? Аз да не би да съм екстрасенс?

При осъзнаването на този факт по тялото ми преминават тръпки. Главата ми започва да бучи. Божичко, аз мога да говоря с мъртвите! Аз, Лара Лингтън! Винаги съм знаела, че в мен има нещо различно, ама чак толкова…

Помисли за последствията! Помисли какво би могло да означава това! Може пък да започна да разговарям с призраци! С купища призраци! И да си имам свое собствено телевизионно шоу! Бих могла да обиколя света! Бих могла да стана прочута! Изведнъж се виждам на сцената, обуздавайки духовете от отвъдното, а публиката е вперила жадно поглед в мен. В прилив на ентусиазъм аз се привеждам напред и питам:

— Да познаваш някои други покойници, с които би могла да ме запознаеш?

— Не! — нацупва се Сейди и кръстосва ръце пред гърди. — Не познавам!

— Срещала ли си Мерилин Монро? А Елвис? Или… принцеса Даяна, може би? Как изглежда сега? А Моцарт? — Завива ми се свят, когато си давам сметка какви възможности ми се отварят с тези мои парапсихични умения. — Това е зашеметяващо! Трябва да ми го опишеш! Трябва да ми разкажеш какво е… това?

— Къде? — вирва брадичка Сейди.

— Там де, там! Нали се сещаш?

— Никъде не съм ходила! — отсича тя и ме поглежда ядосано. — Не съм се запознавала с никого! Просто изведнъж се събудих и хоп! Все едно съм в някакъв сън. Ама много лош сън. Защото единственото, което искам, е моята огърлица, обаче единственият човек, който ме вижда и чува, отказва да ми помогне! — и ме поглежда с толкова силно обвинителен поглед, че усещам в себе си прилив на възмущение.

— Е, може би ако не се появяваш изневиделица и не се месиш в работата на този човек, разваляйки всичко, той може и да няма нищо против да ти помогне! Мислила ли си за това?

— Аз не съм развалила нищо!

— Напротив, развали!

— Научих те как се ядат стриди, нали?

— Нямах никакво желание да разбирам как се ядат шибаните стриди! Просто исках клиентът ми да не си тръгва така внезапно!

За момент Сейди изглежда като притисната в ъгъла. Обаче после брадичката й пак се вирва.

— Аз нямах представа, че ти е клиент. Помислих си, че ти е любовник!

— Е, ако искаш да знаеш, сигурно това е краят на моя бизнес. И не мога да си позволя нито хапка от тази глупава храна! Защото всичко се провали и вината е само твоя!

Протягам нацупено ръка към следващата стрида и започвам да откъсвам вътрешността й с вилицата си. А после хвърлям един поглед на Сейди. Надменността й изведнъж се е изпарила — свила е крака на стола, прегърнала е коленете си и е оборила унило глава на тях. Поглежда ме, но после отново свежда глава.

— Много съжалявам! — Гласът й е не по-силен от шепот. — Съжалявам, че ти причиних толкова много неприятности! Ако можех да се свържа с някой друг, веднага бих го направила!

Сега, разбира се, е мой ред да се почувствам ужасно.

— Виж какво — започвам. — Не че не искам да ти помогна, но…

— Това е последното ми желание! — отронва Сейди и вдига глава. Очите й са станала тъмни като кадифе, а устните й са оформили тъжен овал. — Всъщност това е единственото ми желание! Не искам нищо друго! Няма да те моля за нищо друго! Само моята огърлица! Не мога да си отида без нея! Просто не мога да… — Не довършва и извръща глава, като че ли няма сили да продължи изречението си. Или просто не иска. Най-вероятно.

Разбирам, че тук очевидно навлизаме в чувствителна за нея област, обаче аз съм изпълнена с твърде голямо любопитство, за да оставя нещата така.

— Когато каза, че не можеш да си отидеш без твоята огърлица, какво имаше предвид? „Да си отидеш“ като „да отидеш в съседната стая и да си починеш“, или „да си отидеш“ като в „преминавам в отвъдното“? — Усещам ледения й поглед и побързвам да се поправя: — Имам предвид в другия живот… тоест, в по-добрия, така де. Истинският… — Потривам нос, защото не се чувствам особено в свои води в тази сфера.

Божичко, ама това е минно поле! Как трябва да се изразя? Каква е политически коректната фраза в случая?

— Та… как точно стават тези неща, а? — опитвам различен подход.

— Нямам никаква представа как стават тези неща! Да не би да мислиш, че преди това са ми изпратили брошура с указания? — Гласът й звучи ледено, но в очите й забелязвам проблясък на неувереност. — Аз не искам да бъда тук! Току-що осъзнах, че съм тук! И единственото, което знам, е, че имам нужда от огърлицата си! Това е! А за да го постигна, се нуждая от помощта ти!

Настъпва мълчание, което продължава няколко минути. Аз преглъщам още една стрида, докато в мозъка ми циркулират разни смущаващи мисли. Като например: тя е моя пралеля. Това е нейното последно и единствено желание. Човек би трябвало да стори всичко възможно, за да изпълни последното и единствено желание на свой близък. Колкото и невъзможно и абсурдно да звучи то!

— Сейди… — изричам накрая бавно, — ако открия огърлицата ти, ще си отидеш ли? Ще ме оставиш ли на мира?

— Да!

— Завинаги?

— Да! — Очите й вече проблясват.

Кръстосвам строго ръце пред гърди и продължавам:

— Ами ако положа всички усилия да открия огърлицата ти, обаче не мога, защото е била изгубена преди милион години, или, което е още по-вероятно, изобщо не е съществувала, пак ли ще си отидеш?

Настъпва мълчание. Сейди като че ли се нацупва, когато отвръща:

— Напротив, съществувала е!

— Ще си отидеш ли? — настоявам аз. — Защото не възнамерявам да пропилея цялото си лято в някакво абсурдно търсене на съкровища!

През следващите няколко секунди Сейди ме гледа с присвити очи, опитвайки се да измисли нещо, с което да ме затапи. Обаче не успява.

— Много добре — изрича накрая.

— Окей. Значи се договорихме! — Вдигам чашата си с шампанско към нея и обявявам: — Пия за намирането на твоята огърлица!

— Хайде тогава! Давай! Търси! — подканя ме тя и започва да върти глава насам-натам, сякаш очаква от мен да започна да търся точно от тук, от ресторанта.

— Виж какво, не можем да се втурнем да търсим безразборно! Трябва да подходим научно към този случай! — Бръквам в чантата си, изваждам рисунката на огърлицата, която ми направи Марк, и я разгръщам на покривката. — Така. Сега помисли добре! Кога за последен път си я носила и къде?

Пета глава

Старческият дом „Феърсайд“ се намира в квартал с много зеленина. Представлява тухлена сграда с двойни врати на входа, а всяко от прозорчетата се кипри с дантелени пердета. Застанала съм на отсрещната страна на улицата и го оглеждам, а после се обръщам към Сейди, която ме следва мълчаливо още от гарата в Потърс Бар. Впрочем беше с мен още във влака, обаче там почти не я видях — непрекъснато се носеше насам-натам из вагоните, разглеждаше хората, присядаше за момент, а после пак политаше нанякъде.

— Значи тук си живяла до скоро — отбелязвам след неловка пауза аз, като се опитвам да звуча ведро. — Много е хубаво! Прекрасна… градина — допълвам и обгръщам с царствен жест двата крастави храста отпред.

Сейди не казва нищо. Вдигам глава и забелязвам, че бледата й челюст се е стегнала от напрежение. Сигурно й изглежда много странно да се върне отново тук. Питам се какво ли точно си спомня.

— Хей, на колко години си, между другото? — сещам се внезапно. — Така де, знам, че по принцип си на сто и пет. Имам предвид сега, такава, каквато си в момента!

Сейди ме поглежда объркано. Започва да разглежда ръцете си, обръща ги насам-натам, после свежда очи към роклята си и замислено опипва материята между пръстите си. Накрая изрича предпазливо:

— На двайсет и три. Да, смятам, че съм на двайсет и три.

Изчислявам на ум. Когато почина, тя беше на сто и пет. Сега сме 2009 година. Което ще рече, че…

— Била си на двайсет и три през 1927 година!

— Точно така! — Лицето й внезапно се оживява. — За рождения ми ден имахме пижамено парти! Цяла нощ се наливахме с джин фис и танцувахме чак до зазоряване! Божичко, колко ми липсват тези пижамени партита! — Оборва тъжно глава. — Вие сега правите ли често пижамени партита?

„Дали купоните с приспиване могат да се броят за пижамени партита?“ — питам се аз. А на глас отговарям:

— Имаме, но не съм много сигурна дали са точно същите… — Не довършвам, защото точно в този момент забелязвам, че от един прозорец на втория етаж на старческия дом ме наблюдава втренчено женско лице. — Хайде, да тръгваме!

Насочвам се с широки крачки към отсрещната страна на тротоара и поемам по пътеката на дома към широкия главен вход. Натискам звънеца.

— Здравейте! — провиквам се в микрофона. — Опасявам се, че нямам предварителна уговорка с никого. Може ли да вляза?

След малко се чува завъртането на ключа в ключалката и предната врата се отваря. Пред мен стои широко усмихната жена със синята униформа на медицинска сестра. Изглежда в началото на трийсетте, косата й е вдигната на стегнато кокче, а прическата очертава пълно, бледо лице.

— С какво мога да ви бъда полезна? — пита тя.

— Здравейте! Казвам се Лара и съм тук във връзка с една ваша бивша… жителка. — Обръщам се към Сейди. Тя се е изпарила.

Плъзвам поглед из градината пред дома, но не я откривам никъде. Значи е изчезнала напълно. Хиляди дяволи! Оставила ме е сама да си троша главата!

— Бивша жителка ли? — поглежда ме учудено сестрата.

— Ами… да. Сейди Ланкастър.

— О, Сейди! — изражението на сестрата омеква. — Заповядайте! Аз съм Джин, старша сестра тук.

Тръгвам след нея и се озовавам в коридор с линолеум на пода. Мирише на пчелен восък и дезинфектанти. Наоколо цари мъртвешка тишина. Единственият звук идва от скърцането на гумените обувки на сестрата по пода и някакъв далечен телевизор. Минаваме покрай открехната врата, през която зървам две възрастни жени, седнали на столове, с ръчно плетени одеяла на коленете си.

Никога досега не бях виждала стари хора. Не познавам такива. Имам предвид много, ама много стари.

— Здравейте! — помахвам притеснено на една от белокосите старици, която седи по-наблизо, и лицето й автоматично се сбръчква от уплаха.

Мамка му!

— Извинете! — изричам тихо. — Не исках да… ммм.

Към белокосата старица се приближава някаква сестра и аз с облекчение побързвам да настигна Джини. Надявам се да не е забелязала какво сторих.

— Вие роднина ли сте? — пита тя, като ме кани в малка приемна.

— Аз съм праплеменницата на Сейди.

— Прекрасно! — отбелязва сестрата и грабва чайника. — Чаша чай? Отдавна очакваме някой да се обади. Защото все още никой не е прибрал вещите й.

— Точно затова съм тук — кимвам, а после, леко неуверено, продължавам: — Търся една огърлица, която според мен Сейди някога е притежавала. От стъклени мъниста, с водно конче, инкрустирано със седеф. — Усмихвам се притеснено и допълвам: — Съжалявам, че ви занимавам с подобни глупости, а вие може би нямате и…

— О, много добре знам тази огърлица! — прекъсва ме сестрата.

— Познавате я? — ококорвам се като последната глупачка аз. — Искате да кажете, че… тя съществува?

— О, да! — усмихва се Джини. — Имаше и други красиви бижута, но тази огърлица й беше любимата. Непрекъснато я носеше.

— Ясно! — преглъщам, като се старая да запазя самообладание. — Възможно ли е да я видя?

— Разбира се — кимва Джини. — Трябва да е в кутията й. Но първо ще се наложи да попълните един формуляр… Имате ли някакъв документ за самоличност? Лична карта?

— Естествено! — Бръквам в чантата си с разтуптяно сърце. Не мога да повярвам, че стана толкова лесно!

Докато попълвам формуляра, непрекъснато се озъртам за Сейди, обаче нея я няма никъде. Къде ли е заминала? Изпуска най-важния момент!

— Заповядайте! — подавам формуляра на Джини. — Е, сега мога ли да получа кутията? Аз съм почти пряка наследница и…

— Адвокатите казаха, че преките й наследници не проявявали интерес към нейните вещи — отбелязва Джини. — Имам предвид племенниците й. Не сме виждали нито един от тях.

— О, ясно! — смотолевям, почервеняла от срам. — Това трябва да са баща ми и чичо ми.

— Досега държахме нещата за тях в случай, че променят решението си — обяснява Джини докато бутва летящата врата в другия край. — Но не виждам защо вие да не можете да ги вземете. — Свива рамене и допълва: — Ако трябва да бъдем честни, не са нищо особено. С изключение на няколко бижута… — Заковава се пред дървено табло на стената и посочва с обич една снимка. — Ето я нея! Това е нашата Сейди!

Това е същата сбръчкана старица, която видях на полароидната снимка. Върху раменете й е метнат розов дантелен шал, а в бялата й, подобна на захарен памук коса е втъкната панделка. Усещам някаква странна буца в гърлото си, докато съзерцавам снимката. Просто не мога да свържа това древно, сбръчкано лице с елегантния, горд профил на Сейди, която познавам.

— Това е на сто и петия й рожден ден — казва Джини, като сочи една друга снимка. — Знаехте ли, че тя беше най-възрастната тук? Получи телеграма дори от самата кралица!

На въпросната снимка се вижда голяма торта, зад която наднича Сейди, наобиколена от медицински сестри с чаши чай в ръка, широки усмивки на лице и купонджийски шапчици. Колкото повече гледам снимката, с толкова по-голям срам се изпълвам. Защо ние не сме били тук? Защо Сейди не е наобиколена от мама, татко, мен и всички останали, а от чужди хора?

— Ще ми се да съм била тук… — изричам, прехапвайки устни. — Аз… не си давах сметка…

— Да, трудно е — отбелязва Джини и ми се усмихва. В изражението й не се чете нито капка укор, което ме кара да се почувствам още по-виновна. — Не се притеснявайте! Тя беше достатъчно щастлива и с нас. Сигурна съм, че сте я изпратили подобаващо!

Спомням си за подобието на погребение, което бяха спретнали за Сейди, спомням си за празните столове, липсата на цветя и липсата на хора и ми става още по-тежко на душата.

— Ами… долу-горе… Хей! — Вниманието ми внезапно е привлечено от нещо на тази снимка. — Почакайте! Това ли е?

— Да, това е огърлицата с водното конче — кимва спокойно Джини. — Ако искате, можете да вземете тази снимка.

Смъквам снимката от таблото, замаяна от изумление. Ето я! Едва се вижда. Наднича изпод гънките на шала на пралеля Сейди. Ето ги и мънистата! Ето го и водното конче, инкрустирано със седеф. Точно както я описа тя! Значи е истинска!

— Много съжалявам, че никой от нас не можа да дойде на погребението — въздъхва Джини, докато поемаме отново по коридора. — Тази седмица имахме големи проблеми с персонала. Но иначе я споменахме по време на вечеря. Ето ги и тях — вещите на Сейди!

Озоваваме се в малък склад, по чиито стени се редят прашни лавици. Сестрата ми подава една кутия от обувки. В нея откривам стара метална четка за коса и две оръфани книги с меки корици. Под тях проблясват някакви мъниста.

— Това ли е всичко?! — не успявам да сдържа изумлението си аз.

— Дрехите й не сме запазили — прави извинителен жест Джини. — Те… не бяха точно нейните, така да се каже. Искам да кажа, че не тя си ги беше избирала.

— Ами нещата от предишния й живот? Някакви… мебели? Или други спомени?

Джини свива рамене и отвръща:

— Съжалявам, нищо не знам за подобни неща. Аз работя тук само от пет години, а когато дойдох, Сейди вече беше дългогодишна жителка тук. Предполагам, че някои от вещите й са се счупили, други са се загубили и не са били заменени с нови…

— Разбирам. — Опитвайки се да прикрия шока си, аз започвам да вадя скромното имущество на Сейди от кутията. Това ли остава от човек, живял цели сто и пет години? Една кутия от обувки?

Когато ръката ми докосва купчината огърлици и брошки на дъното, усещам как сърцето ми се започва да бие по-силно. Започвам да разплитам нанизите, търсейки жълто стъкло, проблясък на кристали, водно конче…

Не е тук.

Като се опитвам да не допусна у себе си внезапно връхлетялото ме грозно предчувствие, аз разтърсвам преплетените нанизи и ги подреждам. Тук има общо тринайсет огърлици. И нито една от тях не е онази, която търся.

— Джини, не мога да открия огърлицата с водното конче!

— О, боже! — надниква над рамото ми сестрата, значително притеснена. — Би трябвало да е тук! — Вдига друга огърлица, изработена от миниатюрни пурпурни мъниста, и се усмихва с обич. — Тази също беше сред любимите й…

— Обаче аз търся точно огърлицата с водното конче! — възкликвам, като този път вече не мога да прикрия вълнението си. — Възможно ли е да е останала на друго място?

По лицето на старшата сестра се изписва озадачение.

— Странна работа! Нека проверим при Хариет. Тя почисти стаята, след като изнесоха Сейди.

Тръгвам след нея обратно по коридора и достигаме до врата, на която пише „Медицински сестри“. Озоваваме се в малко, уютно помещение, където три сестри седят на стари фотьойли с флорална тапицерия и пият чай.

— Хариет! — обръща се Джини към розовобузесто момиче с очила. — Това е Лара, праплеменницата на Сейди. Търси онази прекрасна огърлица с водното конче, която Сейди почти непрекъснато носеше. Да си я виждала някъде?

О, господи! Защо трябваше да го казва точно по този начин?! Сега изглеждам като някой от онези алчни персони, които Дикенс така сполучливо е описал чрез героя си Скрудж.

— Не я искам заради себе си! — побързвам да се намеся. — Търся я заради… добра кауза!

— Не е в кутията на Сейди — продължава да обяснява старшата сестра. — Да имате някаква представа къде би могла да бъде?

— Не е ли в кутията? — изненадва се Хариет. — В такъв случай просто не е била в стаята! Сега, като става дума за това, не си спомням да съм я зървала някъде. Съжалявам! Може би трябваше да направя инвентаризация на вещите на старицата! Но все пак нали почистихме стаята малко набързо… — Поглежда ме отбранително. — Бяхме толкова притиснати с времето…

— Имате ли някаква представа къде би могла да се намира? — поглеждам безпомощно сестрите. — Да не би просто да е прибрана някъде другаде? Или да е била дадена на някоя от другите жителки на дома?

— Разпродажбата на стари вещи! — намесва се внезапно слаба, тъмнокоса сестра, седнала в ъгъла. — Да не би да е била продадена погрешка на разпродажбата?

— Каква разпродажба на стари вещи? — обръщам се стреснато към нея аз.

— Беше с цел събиране на средства за дома, преди две седмици. Всички жители и техните семейства дариха по нещо за целта. Имаше и един специален щанд за бижута!

— Абсурд! — поклащам глава. — Сейди никога не би дарила точно тази огърлица! Тя имаше особена стойност за нея!

— Не знам — повдига рамене сестрата. — Само помня, че тогава обикаляхме от стая в стая и събирахме разни неща. Стаите на стариците са пълни с кутии. Нищо чудно някой да я е грабнал погрешка!

Сестрата звучи толкова безстрастно, че внезапно се изпълвам с гняв заради Сейди.

— Но подобни грешки не би трябвало да са нещо обикновено! — изтъквам. — Вещите на хората трябва да бъдат уважавани! Огърлиците не мога да изчезват просто така!

— В мазето си имаме специален сейф! — намесва се притеснено старшата сестра. — И държим нашите жители да оставят в него всичко, което сметнат за ценно! Имам предвид диамантени пръстени и други подобни неща. Ако е била толкова ценна, би трябвало да се намира там!

— Не мисля, че е била ценна в смисъла, който имате предвид. Просто е била… много важна за Сейди — отбелязвам и присядам с въздишка на най-близкия стол. — Окей. Та възможно ли е все пак да я издирим? Имате ли представа кой е присъствал на въпросната разпродажба на стари вещи? — Сестрите си разменят несигурни погледи и аз отново въздъхвам. — Не ми казвайте! Нямате никаква представа, нали?

— Напротив! — отсича внезапно тъмнокосата сестра и оставя чашата си с чай. — Нали все още пазим списъка от предметната лотария, а?

— Вярно, списъка от предметната лотария! — светват очите на Джини. — Но, разбира се! Всеки, който присъстваше на разпродажбата, си купи билет за лотарията! — започва да ми обяснява. — Хората оставиха имената и адресите си в случай, че спечелят нещо. Най-голямата награда беше бутилка „Бейлис“! — допълва с гордост. — Както и един подаръчен комплект „Прали“…

— Този списък още ли е у вас? — прекъсвам я безцеремонно аз. — Възможно ли е да ми го дадете?

И ето как само пет минути по-късно аз вече държа четири ксерокопирани страници с имена и адреси. Общо са шейсет и седем.

Шейсет и седем възможности.

Не, думата „възможност“ е твърде силна в случая. По-скоро шейсет и седем слаби шансове.

— Много благодаря! — усмихвам се аз, като се старая да не издавам обезсърчението си. — Ще ги проуча. А ако случайно попаднете на огърлицата…

— Разбира се! Ще се оглеждаме за нея! — възкликва Джини и оглежда колежките си, които започват да кимат.

После двете с Джини излизаме в коридора. Докато вървим към предната врата на старческия дом, тя внезапно се обръща към мен и казва:

— Лара, тук си имаме книга за посетители. Може би и вие бихте… вписали нещо в нея?

— О! — Започвам да пристъпвам сконфузено от крак на крак. — Ами… Всъщност защо не?!

Джини донася огромна книга с червени кожени корици и започва да я разлиства.

— Всеки от нашите жители тук си има своя страница. Но тази на Сейди така и не можа да се изпълни. Затова, щом като вече сте тук, си помислих, че бихте могли да се подпишете, макар че нея вече я няма… — Джини се изчервява. — Сигурно е много глупаво от моя страна, но…

— О, не! Напротив! Много е мило! — възкликвам, отново обзета от чувство за вина. — Сега си давам сметка, че трябваше по-често да идваме при нея!

— Така! — кимна Джини и продължава да разлиства кремавите страници. — О, вижте! Все пак е имала един посетител през тази година! И то само преди няколко седмици! Точно тогава бях в отпуска, затова съм го пропуснала!

— „Чарлз Рийс“ — прочитам аз, след което изписвам „Лара Лингтън“ на диагонал през страницата с големи букви, за да компенсирам липсата на други имена. — Кой е този Чарлз Рийс?

— Нямам представа — свива рамене старшата сестра.

Чарлз Рийс значи. Взирам се заинтригувана в името. Може да е бил някой добър приятел на Сейди от детството й. Или неин любовник. Ами, да! Сигурно е някой мил старец с бастунче, дошъл да подържи за последен път ръката на скъпата си Сейди! И сега няма никаква представа, че тя е починала, а дори не е бил поканен на погребението!

Да, ние определено сме отвратителни роднини!

— А дали този Чарлз Рийс не е оставил някакъв адрес за връзка? — вдигам очи към Джини аз. — Стар ли е бил?

— Както казах, не съм го виждала лично. Но ще разпитам. — Поема книгата от мен и когато прочита името ми, лицето й се озарява. — О, Лингтън! Да не сте някаква роднина на кафенета „Лингтън“?

А, не! Днес изобщо не ми се заминава с това!

— Не — усмихвам се вяло. — Просто съвпадение.

— Е, за мен беше истинско удоволствие да се запозная с праплеменницата на Сейди! — отбелязва старшата сестра, когато стигаме до вратата, и ме прегръща топло. — Знаете ли, Лара, мисля, че приличате малко на нея! Имам предвид, че и двете имате силен дух! А усещам и същата доброта към хората, която беше толкова характерна за Сейди!

Колкото по-мила става тази сестра с мен, толкова по-отвратително се чувствам. Та аз изобщо не съм добра! Така де! Ето, нито веднъж не съм се сетила да посетя собствената си пралеля! Не давам нищо за благотворителност. Добре де, понякога си купувам „Големия проблем“, но не и ако държа капучино и не ми е трудно да бръкна в чантата си…

— Джини! — провиква се от дъното на коридора червенокоса сестра и й помахва. — Може ли да поговорим за малко! — Придърпва я настрани и започва със сподавен тон да й обяснява нещо. Успявам да доловя откъснати думи като „странно“ и „полиция“.

— Полиция ли?! — ококорва се шокирана Джини.

— Не знам… номера…

Джини поема листчето хартия, което й подава червенокосата сестра, а после се обръща към мен и пак ми се усмихва. Ухилвам се накриво, напълно парализирана от ужас.

Полицията! Напълно бях забравила за полицията!

Нали аз им казах, че Сейди е била убита от персонала на старческия дом?! От тези прекрасни, мили сестри! Защо изобщо изтърсих подобна глупост? Какво съм си мислела, когато ги надробих?!

Но всичко е по вина на Сейди! Не, всъщност не е. Вината си е моя. Просто трябваше да си затварям голямата уста!

— Лара! — оглежда ме притеснено Джини. — Добре ли сте?

Всеки момент ще бъде обвинена в убийство, а тя няма никаква представа за това! И всичко е по моя вина! Ще проваля кариерата на тези жени и старческият дом ще бъде затворен и всички тези стари хора няма да има къде да отидат, и…

— Лара?

— О, извинете! Добре съм — смотолевям с прегракнал глас. — Съвсем добре. Обаче трябва да тръгвам! — И с треперещи крака тръгвам към вратата. — Много ви благодаря! Довиждане!

* * *

Изчаквам да изляза от градината на старческия дом и да се озова на тротоара, след което веднага вадя мобилния си телефон и набирам номера на детектив-инспектор Джеймс. Едва успявам да си поема дъх от паника. Изобщо не трябваше да обвинявам когото и да било в убийство! Никога повече няма да правя така! Ама никога! Ще си призная всичко, ще скъсам показанията си…

— Офисът на детектив-инспектор Джеймс — прекъсва мислите ми нечий женски глас.

— О, здравейте! — опитвам се да запазя самообладание аз. — Обажда се Лара Лингтън. Може ли да говоря с детектив-инспектор Джеймс или детектив-полицай Дейвис?

— Опасявам се, че и двамата са извън управлението. Трябва ли да им предам нещо? Ако е спешно…

— Да, ужасно е спешно! Става въпрос за едно разследване на убийство! Бихте ли предали, ако обичате, на детектив Джеймс, че внезапно съм имала… просветление?

— Просветление — повтаря жената, очевидно записвайки думите ми.

— Да! Нещо във връзка с показанията ми! Ключово просветление!

— Мисля, че в такъв случай трябва лично да говорите с детектив-инспектор Джеймс…

— Неее! Това не може да чака! Трябва да му кажете, че не медицинските сестри са убили пралеля ми! Те не са сторили нищо! Те са прекрасни и всичко беше ужасна грешка и… ами… проблемът е, че…

Събирам сили да хвана бика за рогата и да си призная, че съм си измислила всичко, но тогава през главата ми внезапно преминава разтърсваща мисъл — не мога да си призная стореното! Нямам право да си призная, че всичко, което казах, е измислено! Защото тогава автоматично ще продължат с погребението! В съзнанието ми преминава спомена за болезнения вик на Сейди, когато видя как ковчегът й отива към пещта. Не, не мога да позволя подобно нещо! Просто не мога!

— Да? — изрича търпеливо в ухото ми жената от полицейското управление.

— Хммм проблемът е, че…

Мозъкът ми извършва опасни въздушни акробатични номера, опитвайки се да измисли решение, с което едновременно и да бъда честна, и да спечеля малко време за Сейди. Обаче не мога да открия такова. Защото няма. А на жената от другата страна вероятно ще й писне да чака и ще затвори… Трябва бързо да кажа нещо!

Трябва веднага да им подхвърля нещо! Просто за да отвлека вниманието им! Само докато намеря огърлицата!

— Беше друг човек! — изтърсвам внезапно. — Мъж! Именно него чух тогава, в кръчмата! Преди се обърках! Беше с козя брадичка, сплетена на плитчици! — ръся първото, което ми дойде на ум. — И белег на бузата си! Вече съвсем ясно си го спомням!

Никога няма да намерят мъж със сплетена козя брадичка и белег на бузата! В безопасност сме! Засега.

— Мъж със сплетена брадичка. — Жената звучи така, сякаш едва смогва да ми издържа на темпото.

— И белег.

— И, да… Извинете, а какво би трябвало да е сторил този човек?

— Убил е пралеля ми! Дадох показания, но в тях съм се объркала! Ако можете просто да ги отмените и…

След тези мои думи настъпва по-дълга пауза. После жената изрича:

— Скъпа госпожице, показанията не могат просто така да се отменят! Мисля, че детектив-инспектор Джеймс най-вероятно ще пожелае лично да говори с вас!

О, господи! Проблемът е в това, че никак, ама наистина никак не ми се иска да говоря отново с детектив-инспектор Джеймс!

— Добре! — опитвам се да звуча весело аз. — Няма проблеми! Стига да е наясно, че медицинските сестри със сигурност не са го направили! Бихте ли допълнили и това на съобщението за него, ако обичате? Запишете само: „Сестрите не са го направили!“.

— „Сестрите не са го направили“! — повтаря с неуверен тон жената.

— Именно! С големи букви! И оставете бележката на бюрото му!

Настъпва втора, още по-дълга пауза. А после жената казва:

— Бихте ли повторили името си, моля?

— Лара Лингтън. Той знае коя съм.

— Не се и съмнявам. Е, както вече ви казах, госпожице Лингтън, сигурна съм, че детектив-инспектор Джеймс съвсем скоро ще пожелае да се свърже с вас!

Затварям телефона и тръгвам клатушкайки се по тротоара. Все още не мога да дойда на себе си. Мисля, че успях да предотвратя една голяма несправедливост, но ако трябва да бъда честна, психически се чувствам като пълна развалина.

* * *

А два часа по-късно съм не само развалина — вече съм тотално изтощена.

Междувременно успявам да погледна под съвсем нов ъгъл населението на Великобритания. Може и да ви се струва лесно да звъннете на неколцина души от някакъв си списък и да ги попитате дали са си купили една конкретна огърлица по време на една конкретна разпродажба. Може и да ви изглежда обикновена и бърза работа. Но опитайте — и тогава ще говорим!

Вече имам чувството, че бих могла да напиша цяла книга за човешката природа, която сигурно ще озаглавя „Хората са адски неотзивчиви“. Първо, всички настояват да разберат как съм се сдобила с имената и телефонните им номера. Второ, когато споменеш думата „лотария“, бързат да разберат какво са спечелили, като някои дори подвикват на съпрузите си: „Дарън, скъпи, спечелили сме от онази лотария!“. А после, когато побързаш да ги извадиш от заблуждението, подчертавайки, че не са спечелили нищо, те автоматично стават подозрителни.

А накрая, когато стигнеш до въпроса какво точно са си купили по време на разпродажбата в старческия дом, те стават двойно по-подозрителни. Незнайно защо решават, че се опитваш да им продадеш нещо или че искаш да откраднеш кредитните им карти по телепатия. Когато стигнах до третия в списъка, в далечината се чуваше някакъв мъж, който повтаряше: „Чувал съм за това! Обаждат се и те държат на телефона, колкото е възможно повече! Това е някаква интернет измама! Затваряй веднага телефона, Тина!“.

Искаше ми се да изрева: „Как е възможно да бъде интернет измама, бе, глупаци?! Да не би да си говорим по интернет?!“.

Досега само една жена прояви известна готовност да ми помогне — Айлийн Робъртс. Макар че всъщност се оказа истински трън в задника, защото ме държа на телефона цели десет минути, за да ми изброява всички неща, които си била купила на разпродажбата, да се възмущава как са могли да вземат тази огърлица на пралеля ми и да ме съветва как съм можела да открия подобна в някакъв прекрасен магазин за стари бижута в Бромли.

Бррр!

Разтривам ухото си, което вече е синьо-червено от притискане на телефона към него, и преброявам имената от списъка, които съм успяла да отметна. Двайсет и три. Значи ми остават четирийсет и четири. Като че ли тази идея не беше от най-върховните. Сигурно никога няма да успея да открия глупавата огърлица! Изпъвам ръце нагоре, разкършвам гръб, след което сгъвам списъка и го прибирам в чантата си. На останалите ще се обадя утре. Може би.

Насочвам се към кухнята, наливам си чаша вино и тъкмо хвърлям една лазаня във фурната, когато познатият глас изрича:

— Откри ли огърлицата ми?

Подскачам стресната, забивам чело в ръба на фурната и вдигам очи. Сейди седи на перваза на отворения ми прозорец.

— Научи се да ме предупреждаваш по някакъв начин, когато смяташ да се появиш! — възкликвам вбесено. — И изобщо къде беше толкова време? Защо така изневиделица се изпари?

— В онова място лъха на смърт! — отсича тя и вирва брадичка. — Пълно е със старчоци! Трябваше да се махна.

Прави се, че говори безгрижно, но веднага схващам, че е била смъртно уплашена да се върне там. Сигурно затова изчезна за толкова дълго време.

— Ти също беше стара! — напомням й аз очевидното. — Всъщност, била си най-старата в целия дом! Виж, това си ти!

Бръквам в джоба на сакото си и изваждам оттам нейната снимка — по-точно, снимката на сбръчканата, белокоса, крехка старица. Забелязвам леко потрепване по лицето на Сейди, но веднага след това тя присвива презрително очи и отсича:

— Това не съм аз!

— Напротив, точно ти си! Даде ми я една медицинска сестра от старческия дом! Каза, че това си ти на твоя сто и пети рожден ден! Би трябвало да се гордееш със себе си! Получила си телеграма дори от кралицата!

— Искам да кажа, че това не съм истинската аз! Никога не съм се чувствала толкова стара! Всъщност никой не се чувства толкова стар. Чувствах се ето такава, каквато съм сега! — И разперва жизнерадостно ръце. — Винаги съм се чувствала такава! Момиче в двайсетте! През целия си живот. А тялото е само… обвивка. То не показва истинската ни същност.

— Добре, съгласна съм, но все пак можеше да ме предупредиш, че смяташ да се поизпариш за известно време! Остави ме да се справям съвсем сама!

— Е, откри ли огърлицата? В теб ли е вече? — Лицето на Сейди грейва от такова вълнение, че аз не мога да не изпитам дълбоко съчувствие към нея.

— Съжалявам — промърморвам под нос. — Бяха събрали всичките ти неща в една кутия, обаче огърлицата с водното конче я нямаше там. Никой нямаше представа къде е изчезнала. Наистина съжалявам, Сейди!

И събирам сили за мърморенето, което трябва да последва, за воя на разярената банши, но… такъв няма. Нищо няма. Сейди само леко примигва и изсветлява, сякаш някой току-що е намалил волтажа на лампичките й.

— Но иначе продължавам напред! — побързвам да я успокоя. — Дадоха ми списък на хората, които са присъствали на разпродажбата в старческия дом, и сега им се обаждам — все някой трябва да я е купил! Цял следобед седя на телефона. И честно да ти кажа, чувствам се много уморена. Работата никак не е от леките! — допълвам.

На този етап очаквам някакъв знак на благодарност от страна на Сейди. Нещо като кратка реч за това колко прекрасен човек съм аз и как тя ми е благодарна за всичките усилия. Обаче тя само въздъхва нетърпеливо и се изнася през стената.

— Пак заповядай! — подвиквам сърдито зад гърба й.

Отивам в дневната и тъкмо се разхождам по каналите на телевизора, когато тя отново се материализира. Още от пръв поглед се вижда, че настроението й значително се е подобрило.

— Хей, знаеш ли, че живееш с големи чудаци! На горния етаж има някакъв мъж, който лежи на някаква машина и грухти!

— Какво? — поглеждам я възмутено. — Сейди, не можеш просто да се разхождаш напред-назад и да шпионираш съседите ми!

— Какво значи разтръскай морна трътка? — пита тя, без да ми обръща внимание. — Пееше го момичето от безжичната машина. Звучи ми като пълна глупост.

— Означава… танцувам. Разкършвам се.

— Ама защо „морна трътка“? — поглежда ме озадачено тя. — Какво общо имат тук кокошките?

— Ето това! Трътката е… — Изправям се и потупвам задника си. После се изхилвам. — А ето какво има предвид песента. — И започвам да се кълча в кръста, за да й покажа. Когато вдигам очи към нея, тя се залива от смях.

— Изглеждаш така, сякаш си напълнила гащите и се опитваш да го изтръскаш! Това не е танцуване!

— Напротив! Нарича се модерен танц! — срязвам я нацупено аз и сядам обратно на дивана.

Като стана въпрос за танцуване, малко съм чувствителна на тази тема. Отпивам глътка вино и я поглеждам сърдито. Сега тя се е вторачила в телевизора и с широко отворени очи гледа „Ийстендърс“[1].

— Какво е това? — пита.

— „Ийстендърс“. Телевизионен сериал.

— А защо са толкова сърдити един на друг?

— Откъде да знам? Винаги са такива. — Пак надигам чашата си с вино. Не мога да повярвам, че обяснявам за „Ийстендърс“ и „разтръскай морна трътка“ на моята пралеля! Не трябва ли да разговаряме за нещо по-смислено и значимо? — Виж какво, Сейди… Какво си ти? — изричам, без да се замислям, и изключвам телевизора.

— Как така какво съм?! — поглежда ме обидено тя. — Аз съм момиче! Точно като теб!

— Мъртво момиче! — напомням очевидното. — Значи не си точно като мен!

— Не е необходимо непрекъснато да ми го напомняш! — изрича с леден тон тя.

Наблюдавам я как се намества на ръба на дивана, опитвайки се да изглежда съвсем естествено въпреки пълната си липса на гравитация. Решавам да пробвам с друга линия на разговор.

— Имаш ли някакви специални сили? Имам предвид като на супергерой? Например да бълваш огън? Или да се разтягаш?

— Разбира се, че не! — все повече се обижда тя.

— А налага ли ти се да се бориш с някакви врагове? Като Бъфи например?

— Коя е Бъфи?

— Бъфи, убийцата на вампири — обяснявам. — Дават я по телевизията. Тя се бие с демони и вампири и…

— Не говори глупости! — прекъсва ме безцеремонно моята пралеля. — Вампирите не съществуват!

— Добре де, ама нали и призраците не съществуват, а?! — не й оставам длъжна аз. — И това изобщо не са глупости! Нямаш ли някакви особени умения? Повечето духове слизат при нас, за да се бият с тъмните сили на злото или да отведат хората към светлината, или нещо подобно! Всички те правят нещо положително! Не се размотават наоколо, гледайки телевизия!

Сейди свива рамене, като че ли иска да каже: „На мен какво ми пука?!“.

Продължавам да си пия виното, като междувременно мозъкът ми щрака на пълни обороти. Очевидно не е дошла тук, за да спасява света от тъмните сили на злото. Може пък да е дошла, за да хвърли светлина върху съдбините на човечеството или значението на живота, или нещо подобно! Може пък от мен да се очаква да науча нещо от нея!

— Та значи ти си живяла през целия двайсети век — започвам предпазливо. — Направо не е за вярване! Какъв беше примерно… хммм… Уинстън Чърчил? Или Джон Фицджералд Кенеди? И наистина ли е бил убит от Лий Харви Осуалд?

Сейди ме гледа така, сякаш съм бавноразвиваща се и изсумтява:

— Какви ги приказваш, за бога?! Как мога да знам подобни неща?

— Как ли? — поглеждам я изпитателно. — Естествено, че трябва да ги знаеш! Нали идваш от историята! Как се е живяло, например, по време на Втората световна война? — Тук Сейди ме зяпва така, че не мога да не възкликна: — Ти какво? Не си ли спомняш войната?

— Разбира се, че я помня! — отсича тя и възвръща самообладанието си. — Беше студено и страшно, и избиха почти всичките ни приятели, и ако искаш да знаеш, изобщо не искам да мисля за това! — Говори уверено, ала онова кратко колебание, което забелязах непосредствено след въпроса ми, определено събуди любопитството ми.

— Помниш ли целия си живот? — питам предпазливо.

Би трябвало да има спомени, обхващащи повече от сто години. Как тогава да ги задържи всичките?!

— Животът ми изглежда като… сън — промърморва накрая Сейди, но по-скоро на себе си. — Някои части са много мъгляви. — Започва да навива полата си на един пръст. Погледът й е далече, много далече оттук. Накрая отсича: — Но всичко, което си струва да бъде запомнено, го помня!

— Вие сами ли избирате какво да помните? — опитвам се да разбера аз, изгаряна от любопитство за задгробния живот.

— Не съм казала подобно нещо.

В очите й проблясва някаква напълно неразгадаема за мен емоция и тя извръща поглед, като че ли иска да сложи край на този разговор. Издига се, отлита до камината и застава пред една моя снимка, където съм в музея на Мадам Тюсо и се хиля до восъчната статуя на Брад Пит.

— Това ли е любовникът ти? — ококорва се тя.

— Де да беше! — изричам саркастично.

— А нямаш ли любовници? — Звучи толкова съжалително, че не мога да не й се обидя.

— Допреди няколко седмици имах приятел на име Джош. Но вече всичко свърши. В момента съм… необвързана.

Сейди ме поглежда подканващо и накрая изрича:

— Е, и? Защо тогава не си намериш друг любовник?

— Защото не искам да си хващам който и да е друг любовник! — промърморвам ядосано. — Още не съм готова за това!

— И защо? — пита тя.

Озадачението й е напълно искрено.

— Защото го обичах! И раздялата с него много ме разтърси! Той беше моята душа близнак! Пасвахме си напълно!…

— Тогава той защо скъса с теб?

— Нямам представа. Наистина нямам! Иначе си имам една теория… — Не довършвам, изгаряна от болка. Да, все още изпитвам болка, когато говоря за Джош. Но, от друга страна, хубаво е да си имаш нов приятел, пред когото да излееш душата си. — Окей. Кажи ми какво мислиш за това! — Изхлузвам обувките си, сядам по турски на дивана и се привеждам към Сейди. — Имахме страхотна връзка и всичко си вървеше много добре, и той…

— Красив ли е? — прекъсва ме тя.

— Разбира се, че е красив! — провиквам се възмутено. Вадя телефона си, откривам най-хубавата му снимка, която имам, и й я показвам. — Ето го!

— Мммм — клати неопределено глава тя.

„Мммм“ ли? Това ли е най-доброто, на което е способна за Джош? Така де, та той е толкова красив, толкова неустоим! И изобщо не съм предубедена, ни най-малко!

— Запознахме се край огъня в Деня на Гай Фокс — обяснявам, докато търся други негови снимки в телефона си. — Той работи в рекламата. И веднага си паснахме! По цели нощи си говорехме!

— Каква скука! — сбърчва нос Сейди. — Бих прекарала нощта си на хазартната маса вместо в приказки!

— Но нали така се опознавахме! — стрелвам я с обиден поглед аз. — Както се прави във всяка връзка!

— А ходехте ли на танци?

— Понякога — махвам нетърпеливо с ръка. — Но не в това е въпросът! Въпросът е, че си пасвахме перфектно! Говорехме си за какво ли не! Буквално се преливахме, толкова бяхме еднакви! И аз съвсем сериозно си мислех, че той е моята бъдеща половинка! Обаче после… — Замълчавам, докато мислите ми отново прекосяват трънливите пътеки на миналото. — Добре де, случиха се две важни неща. Първо, имаше един път, когато… когато ужасно сгафих. Минавахме покрай един бижутерски магазин и аз изтърсих: „Ето това е пръстенът, който можеш да ми купиш“. Така де, казах го на майтап! Ама той като че ли се уплаши не на шега! А после, след две седмици, един от приятелите му сложи край на доста продължителната си връзка. И това някак си премина като ударна вълна през цялата ни група. Въпросът със сериозното обвързване ги подплаши и всички се разбягаха кой накъдето свари. И съвсем неочаквано Джош започна да… свири отбой. Накрая скъса с мен и дори не ми обясни защо го прави!

Затварям очи, задушена от болезнените спомени, които отново избликват на повърхността. Да, наистина изживях голям шок. Скъса с мен чрез имейл. Представяте ли си — чрез имейл!

— Проблемът е в това, че той все още мисли за мен! Знам го! — отбелязвам, като прехапвам устни. — Така де, самият факт, че отказва да говори, го доказва! Уплашен е, опитва се да избяга или има някаква друга причина, за която не знам, но… аз се чувствам напълно безсилна. — Усещам как очите ми се изпълват със сълзи. — Как мога да оправя нещата, щом той отказва да говори за това, а? Как мога да ги оправя, когато нямам представа какво мисли за мен? Така де, кажи ми, как?!

Настъпва тишина. Когато вдигам очи, забелязвам, че Сейди е затворила своите и си тананика нещо.

— Сейди! Сейди!

— О! — примигва тя, стресната. — Извинявай! Но открай време си имам навика да изпадам в транс, когато някой започне да каканиже монотонно нещо.

Да каканиже монотонно ли?

— Аз не каканижа монотонно! — възкликвам възмутено. — Просто ти разказвах за връзката си!

Сейди ме оглежда заинтригувано и накрая казва:

— Ти май си наистина сериозна, а?

— Нищо подобно! — отстъпвам леко. — И какво искаш кажеш с това между другото?

— Когато бях на твоята възраст, ако някое момче постъпеше лошо с мен, просто зачерквах името му от списъка си за танци!

— Аха. Е… — Не довършвам, поглеждам я и продължавам с покровителствен тон: — В наши дни нещата са много по-сериозни от вашите списъци за танци! Защото правим много повече, освен само да танцуваме!

— На една Нова година едно момче на име Кристофър се отнесе изключително зле към най-добрата ми приятелка Бънти. Имам предвид в такси! — поглежда ме многозначително Сейди. — Бънти си поплака, както се полага, после напудри носа си и — дръж! И още преди Великден вече беше сгодена!

— „Дръж“ ли? — не мога да се сдържа да не просъскам презрително аз. — Това ли е твоето отношение към мъжете? Дръж?

— Че какво му е лошото на това отношение?

— А къде отидоха истинските, балансирани взаимоотношения? Къде отиде обвързването?

Сейди ме поглежда втрещено и възкликва:

— Ама защо говориш непрекъснато за обвързване? С какво точно се връзвате?

— Не е това! — опитвам се да запазя самообладание аз. — Искам да кажа… Сетих се! Била ли си някога омъжена?

Сейди свива рамене и отговаря:

— Да, но съвсем за кратко. Прекалено много се карахме. Бракът се оказа толкова изтощително нещо, че накрая започнах да се питам как изобщо съм го харесвала някога. Затова го напуснах. Заминах в чужбина. В Ориента. Това беше през 1933 година. А по време на войната той се разведе с мен. Обвини ме в прелюбодейство — добави весело. — Но тогава всички бяха дотолкова заети да мислят за по-важни неща, че никой не обърна внимание на скандала.

Фурната в кухнята звънва, за да ми напомни, че лазанята ми е готова. Тръгвам натам, а главата ми жужи от цялата тази нова информация, която получих. Значи Сейди е била разведена. И е обичала да си „живее“, както се изразява тя. Ходила е и в „Ориента“, където и да е това.

— Като казваш „Ориента“, Азия ли имаш предвид? — питам с престорена небрежност, докато вадя лазанята си и си сипвам малко салата в чинията. — Защото днес точно това имаме предвид, когато говорим за Изтока. И, ако те интересува, стараем се да работим върху връзките си!

— Да работите ли? — сбърчва отново нос Сейди и изсумтява. — Не ми звучи никак забавно! Може би точно затова твоят човек е скъсал с теб!

— Не е вярно! — Идва ми да й зашлевя шамар, толкова ме вбесява. Как може да не разбира нищичко?!

— „Разчитайте на нас“ — чете тя от кутията с лазаня. — Какво означава това?

— Това означава, че е нискокалорична — отговарям неохотно, очаквайки да чуя обичайната лекция на мама за диетичните храни и че аз съм си съвсем нормална, и че съвременните момичета са прекалено обсебени от мисълта за теглото си.

— О, значи си на диета! — светват очите на Сейди. — Трябва да пробваш холивудската! Не ядеш нищо, освен осем грейпфрута, черно кафе и твърдо сварено яйце на ден. И много цигари, разбира се! Спазвах тази диета цял месец и трябва да ти призная, че смъкнах цял тон! А едно момиче от моето село твърдеше, че вземала хапчета от тения — допълва, потънала в спомени. — Само че така и не ни каза откъде ги е вземала.

Вторачвам се в нея леко отвратена.

— Тения ли?

— Казват, че тенията поглъщала всичката храна, която е в теб! Великолепна идея, не мислиш ли?!

Присядам и се втренчвам в чинията си с лазаня. Изведнъж ми се отяде. Отчасти, защото пред очите ми непрекъснато се вият гадни тении. И отчасти, защото от цяла вечност не бях разговаряла с никого така открито за Джош. Чувствам се като смазана.

— Само да можех да си поговоря с него! Поне веднъж… — промърморвам, набождам парченце краставица и се заглеждам тъжно в него. — Само да можех да вляза в главата му… Обаче той отказва да ми вдигне телефона, не иска да се срещнем…

— Пак ли започваш да говориш за него — поглежда ме ужасено Сейди. — Как ще го забравиш, щом непрекъснато говориш за него?! Скъпа, когато нещата в живота се объркат, не се прави така! — Поглежда ме важно и продължава авторитетно: — Жената вирва брадичка, лепва си най-ослепителната усмивка, забърква си лек коктейл и… излиза!

— Де да беше толкова просто! — въздъхвам безпомощно. — Освен това аз не искам да го забравям! Ако още не си разбрала, някои от нас имаме и сърца! Някои от нас не се отказваме толкова лесно от истинската любов! Някои от нас…

В този момент забелязвам, че Сейди отново е затворила очи и пак си тананика.

Все на мен ще се падне — да ме преследва най-безчувственият призрак на света! И най-невъзпитаният. В един момент ми пищи в ухото, на следващия прави възмутителни забележки, а после отпрашва да шпионира съседите ми!

Отчупвам с вилицата си малко лазаня и започвам да дъвча сърдито. Чудя се какво ли още е видяла в апартаментите на съседите. Може пък да я накарам да отскочи до онзи тип над мен, когато завихри поредния си купон, за да видим какво по-точно правят там…

Чакай малко!

О, боже!

Едва не се задавям. Без никакво предупреждение в главата ми се ражда съвсем нова идея. Един перфектно изработен, абсолютно брилянтен план! План, който ще разреши всичките ми проблеми!

Сейди би могла да шпионира Джош!

Би могла да влезе в апартамента му. Би могла да подслушва разговорите му. Би могла да разбере какво мисли той и да ми каже, а после аз да схвана най-сетне какъв е проблемът между нас и да го разреша…

Това е отговорът! Това е! Ето затова ми е била изпратена!

— Сейди! — скачам въодушевено на крака. Адреналинът ми бие директно в слепоочията. — Измислих го! Разбрах защо си тук! За да ни събереш отново с Джош!

— Нищо подобно! — изсумтява презрително пралеля ми. — Тук съм, за да си взема огърлицата!

— Не може да са те пуснали само заради някаква си тъпа стара огърлица! — махвам пренебрежително аз. — Може би истинската причина да си тук е, за да ми помогнеш! Точно затова си била изпратена!

— Не съм била изпратена! Никой не ме е пращал! — Сейди изглежда кръвно обидена дори от самата мисъл за подобно нещо. — Освен това огърлицата ми не е тъпа! И не желая да ти помагам! Ти би трябвало да си тази, която да помага на мен!

— Къде го пише? На бас, че ти си моят ангел-пазител! — Тук вече започвам да се отнасям. — Може би ти си изпратена обратно на земята, за да ми помогнеш да се събера с Джош. Животът ми всъщност е прекрасен — като в онзи филм.

Сейди се вторачва мълчаливо в мен с присвити очи, после оглежда кухнята и отбелязва:

— Не мисля, че животът ти е прекрасен. Всъщност намирам го за твърде скучен! А косата ти не прилича на нищо!

Изпепелявам я с поглед и отсичам:

— Ти си много скапан ангел-пазител!

— Аз не съм твой ангел-пазител! — не се предава тя.

— Откъде знаеш, а? — поглеждам я изпитателно, после слагам ръка на сърцето си и продължавам: — Получавам послание от небето! Казват ми, че си тук, за да ми помогнеш да се събера отново с Джош! Духовете ми го казват!

— Аз пък получавам послание, че не би трябвало да ти помагам да се събираш с Джош! — срязва ме моментално тя. — И на мен ми го казват духовете!

Бива си я тази моя пралеля! Но какво знае тя за духовете? Тя ли е човекът, който вижда призраци, или аз, а?!

— Може. Обаче аз съм живата, следователно аз съм шефът! — не й оставам длъжна. — И казвам, че ти си тук, за да ми помогнеш! В противен случай може и да не ми остане време да търся огърлицата ти!

Не исках да прозвуча така грубо, честна дума! Обаче тя просто ме принуждава да се държа така гадно! Така де, като дух с положение, тя не може да не желае да помогне на своята праплеменница, нали?!

Сейди ме пронизва с гневен поглед, но веднага разбирам, че съм я хванала натясно.

— Много добре! — изрича накрая и крехките й рамене се повдигат от дълбока въздишка. — Това никак не ми харесва, но, от друга страна, какъв избор имам?! Е, какво по-точно искаш от мен?

[1] East Enders — много известен английски сапунен сериал от 90-те години на XX в. — Б.пр. ↑

Шеста глава

От седмици не съм се чувствала толкова върховно! Всъщност от месеци. Осем часът на следващата сутрин е, а аз съм като съвсем нов човек! Вместо да се събудя напълно депресирана, стиснала в обляната ми в сълзи ръка снимка на Джош с бутилка водка на пода и музиката на Аланис Морисет на сиди плейъра…

Добре де. Това беше само веднъж.

Както и да е. Погледнете ме сега! Енергична! Освежена! Безупречно поставена очна линия! Перфектно изгладена блуза на райета. Готова да посрещна новия ден и да шпионирам Джош, и да си го върна! Дори вече се обадих да резервирам такси — схващате ли колко ефективна съм станала?!

Влизам в кухнята и заварвам Сейди в поредната нова рокля. Тази е бледоморава, с редуващи се ивици тюл и падащи рамене.

— Аууу! — възкликвам с неподправена възхита аз. — Откъде вземаш всички тези разкошни тоалети?

— Нали е божествена? — Сейди изглежда напълно доволна от себе си. — И се оказва много лесно! Просто си се представям в конкретна рокля и тя се появява върху мен!

— Значи тази ти е била една от любимите, така ли?

— Не. Тази беше на едно момиче, което познавах. Казваше се Сесил — отговаря Сейди, като приглажда полите на роклята. — Винаги съм си мечтала за нея!

— Свила си тоалета на друго момиче? — Не успявам да сдържа кикота си. — Откраднала си го?

— Не съм го откраднала! — поглежда ме възмутено тя. — Не говори глупости!

— Откъде знаеш? — продължавам, неспособна да устоя на желанието си да я подразня. — Ами ако тя също е призрак и иска да носи тази рокля точно днес, а не може? Ами ако сега си седи някъде, завряна в ъгъла, и си изплаква очите?

— Тези неща не стават така! — отговаря с леден тон Сейди.

— А ти откъде знаеш как стават? Откъде знаеш… — Не довършвам, внезапно озарена от нова идея. — Хей, сетих се! Трябва само да си представиш твоята огърлица! Представи си я на ум и веднага ще я имаш! Бързо! Затвори очи, концентрирай се…

— Ти винаги ли загряваш толкова бавно? — прекъсва ме моята пралеля. — Да не мислиш, че не съм опитвала? Опитвах се да си представя и моята наметка от заешка кожа, опитвах и с балните пантофки, обаче не можах да ги получа! Не мога да разбера защо.

— Възможно е да можеш да носиш единствено призрачни тоалети — отбелязвам след кратък размисъл. — Имам предвид дрехи, които също са мъртви. Например такива, които са били нарязани, изгорени или унищожени по някакъв начин.

И двете се вглеждаме като по команда в бледоморавата рокля. И на двете очевидно ни е тъжно да си я представим нарязана на парчета. Всъщност ще ми се изобщо да не го бях споменавала.

— Е, готова ли си за тръгване? — сменям рязко темата аз. — Ако тръгнем навреме, ще можем да хванем Джош, преди да е тръгнал за работа. — Изваждам от хладилника едно кисело мляко и започвам да гълтам лъжица след лъжица. Ала само от мисълта, че отново ще бъда близо до Джош, ми призлява. Толкова съм превъзбудена, че дори не мога да доям млякото си. Оставям наполовина опразнената кофичка в хладилника и хвърлям лъжицата в мивката. — Хайде! Да тръгваме! — Вземам четката си за коса от обичайното й място във фруктиерата и я прокарвам няколко пъти през косата си. След това грабвам ключовете си и се обръщам тъкмо навреме, за да видя как Сейди ме наблюдава.

— Божичко, ама ръцете ти наистина са пълнички! — отбелязва тя. — Досега не бях забелязала.

— Не са пълнички! — срязвам я обидено. — Само мускули са! — Свивам ги и стисвам юмрук, за да й покажа бицепсите си, и тя примигва уплашено.

— Още по-лошо! — Свежда самодоволно очи към собствените си крехки бели ръце и отбелязва: — Някога се славех с великолепни ръце!

— Да, обаче модата се промени! Днес предпочитаме по-оформени ръце — информирам я назидателно аз. — Ходим на фитнес и правим мускули! Та, готова ли си? Таксито ще бъде тук всеки момент! — Звънецът отдолу иззвънява и аз вдигам слушалката. — Здравейте! Веднага слизам!

— Лара? — достига до мен познат, приглушен глас. — Скъпа, татко е! И мама. Просто наминаваме, за да видим дали си добре. Решихме, че можем да те хванем преди работа…

Вторачвам се невярващо в домофона. Татко и мама ли? Точно сега ли намериха?! И какво е това тяхното „наминаване“, между другото? Мама и татко никога не „наминават“ просто така!

— Ами… страхотно! — изричам, като се опитвам да звуча жизнерадостно. — Веднага слизам!

Изскачам пред входа на кооперацията и заварвам мама и татко застанали сковано на тротоара пред мен. Мама държи цвете в саксия, а татко — пълна догоре чанта на „Холанд и Барет“. Разменят си някакви послания шепнешком. Когато ме виждат, се приближават към мен с престорени усмивки, сякаш съм пациент в психиатрична болница.

— Лара, скъпа! — Виждам как татко оглежда лицето ми с тревожни очи. — Не отговори на нито едно от гласовите и текстовите ми съобщения! Започнахме да се притесняваме за теб!

— А, да бе! Е, извинявайте! Бях доста заета тези дни.

— Скъпа, какво стана в полицейското управление! — обажда се и мама, полагайки безуспешни усилия да звучи спокойно.

— Всичко е наред. Дадох показания.

— О, Майкъл! — притваря отчаяно очи мама.

— Значи ти наистина вярваш, че пралеля ти Сейди е била убита? — изрича предпазливо татко.

Веднага разбирам, че този път той е не по-малко подплашен и от мама.

— Виж какво, татко, нищо особено не се е случило — опитвам се да го успокоя аз. — Не се тревожете за мен!

Очите на мама се отварят рязко като на току-що включен робот.

— Витамини! — провиква се тя и започва да рови в чантата, която държи татко. — Помолих жената от магазина за… поведенчески… — Не довършва. — И лавандулово масло… и едно цвете, което да ти облекчи стреса… Можеш да му говориш, знаеш ли? — С тези думи тя се опитва да ми пъхне в ръцете саксията, обаче аз я отблъсквам.

— Не искам цвете в саксия! Забравям да ги поливам и те умират!

— Не е задължително да си имаш цветя вкъщи! — опитва се да ме успокои татко и поглежда предупредително мама. — Но очевидно напоследък се намираш под голям стрес — с новия бизнес и… и… Джош…

Скоро ще ги видя аз каква песен ще ми запеят! Ще ги видя аз, когато си дадат сметка, че през цялото време съм била права! Ще ги видя аз как ще останат със зяпнала уста, когато двамата с Джош отново се съберем и се оженим! Не че точно сега мога да им го кажа, разбира се!

— Татко — обръщам се към него с търпелива и здравомислеща усмивка аз, — казах ти, че вече изобщо не мисля за Джош! Просто продължавам напред! Ти си този, който непрекъснато говори за него!

Ха! Така им се пада! Тъкмо се каня да заявя на татко, че може би той е обсебеният от мисълта за Джош, когато точно до нас спира такси, шофьорът подава глава от прозореца и се провиква:

— „Бикенхол Маншънс“ 32?

Мамка му! Добре де, ще се престоря, че не съм го чула. Мама и татко си разменят многозначителни погледи. После мама се обажда колебливо:

— Това не е ли адресът на Джош?

— Не си спомням! — махвам небрежно с ръка аз. — Както ще да е. Сигурно е за някой друг.

— „Бикенхол Маншънс“ 32? — провиква се още по-силно шофьорът. — Лара Лингтън? Вие ли сте резервирали такси?

По дяволите!

— Защо ще ходиш в апартамента на Джош? — Мама вече не е на себе си.

— Няма да ходя! — срязвам я аз. — Сигурно е кола, която съм поръчала преди месеци и едва сега се е сетила да се появи! Тези таксита винаги закъсняват! Хей, закъснели сте с шест месеца! Махайте се! — подвиквам на ухиления шофьор, който най-сетне се усеща и отпрашва по пътя си.

Настъпва напрегната тишина. Изражението на татко е толкова прозрачно, че чак ми става съвестно за него. Веднага разбирам какво си мисли — иска ми се да ми вярва, ама не може. Защото и доказателствата сочат точно обратното на онова, което казвам.

— Лара, ще се закълнеш ли, че това такси не беше за теб? — изрича накрая той.

— Кълна се! — кимвам тържествено. — В… живота на пралеля Сейди!

Чувам тихо ахване, обръщам се и зървам гневния поглед на пралеля си точно до мен.

— Не можах да измисля нищо друго! — опитвам се да се оправдая.

Обаче Сейди изобщо не ми обръща внимание, застава точно пред татко и изрича натъртено:

— Вие сте кръгли идиоти! Тя все още не може да диша без Джош! И тъкмо се канеше да го шпионира! Обаче кара мен да й върша мръсната работа!

— Млъквай, подлярка такава! — провиквам се аз, преди да съм успяла да се спра.

— Моля? — втрещява се татко.

— О, нищо! — прочиствам си гърлото. — Абсолютно нищичко! Добре съм си!

— Ти си побъркана! — размахва около мен ръце Сейди и се върти като обезумяла.

— Аз поне не преследвам хората! — не мога да се сдържа да не й отвърна.

— Не преследваш хората ли? — опитва се да схване какво говоря татко. — Лара, какво, за бога…

— Извинявайте! — усмихвам им се аз. — Просто разсъждавам на глас. Всъщност мислех си за горката пралеля Сейди. — Въздъхвам, накланям жалостиво глава и отбелязвам: — Ръцете й бяха като две хилави вейки!

— Не са хилави вейки! — смразява ме с поглед Сейди.

— И сигурно ги е мислела за много хубави — продължавам безмилостно. — Кой се заблуждава сега, а? — допълвам весело. — И кой иска да има две телчета вместо ръце?!

— А кой иска да има две възглавници за ръце?! — не ми остава длъжна Сейди и аз ахвам възмутено.

— Не са възглавници!

— Лара — опитва се да се обади татко. — Кое не е възглавници?

Мама изглежда така, сякаш всеки момент ще се разплаче. Хванала се е за саксията си като удавник за сламка и тогава забелязвам, че освен цветето държи и книга със заглавие „Живот без стрес — можете да го постигнете!“.

— Както и да е. Вече трябва да тръгвам на работа! — отсичам и прегръщам топло мама. — Много се радвам, че ви видях! Обещавам, че ще прочета книгата и ще вземам витамини! Чао, татко! До скоро! — Прегръщам и него. — Не се тревожете за мен!

Изпращам им въздушни целувки и тръгвам с бързи крачки напред по тротоара. Когато стигам до ъгъла, се обръщам и им махвам с ръка — и двамата продължават да си седят пред входа ми с вкаменени от ужас лица.

Съвестно ми е за родителите ми. Много даже. Защо не взема следващия път да им купя кутия шоколадови бонбони?

* * *

Двайсет минути по-късно вече стоя пред сградата, в която е апартаментът на Джош. Сърцето ми ще се пръсне от вълнение. Всичко върви по план. Намерих прозореца му, показах го на Сейди и й обясних разположението на жилището му. Сега вече е неин ред.

— Хайде! — подканям я. — Мини през стената! Адски готино го правиш!

— Не ми е необходимо да минавам през стената! — изпепелява ме с поглед тя. — Просто трябва да си представя, че съм в апартамента му!

— Добре де, представи си! Хайде! И късмет! Опитай се да откриеш колкото ти е възможно повече неща! И внимавай!

Сейди изчезва, а аз източвам врат, за да огледам по-добре прозореца на Джош. Не че виждам нещо. Призлява ми от нетърпение да разбера какво става. Седмици наред не съм била толкова близо до Джош! А сега той е там, а Сейди го наблюдава. И всеки момент ще се появи и…

— Няма го — материализира се неочаквано пред мен милата ми пралеля.

— Как така го няма? — ококорвам се срещу нея аз, едва ли не обидена. — Че къде може да е? Обикновено не тръгва за работа преди девет.

— Нямам представа — свива рамене тя. Очевидно това изобщо не я интересува.

— Как изглежда жилището му? — не се сдържам аз и започвам да я разпитвам. — Сигурно е пълен хаос, нали? Празни кутии от пица, разхвърляни навсякъде, бутилки от бира… Нали? Сякаш изобщо няма сили за нищо! Сякаш изобщо не му пука за живота!

— Нищо подобно! Много е подредено! — парира ме Сейди. — А в кухнята има много плодове. Нямаше как да не ги забележа.

— О, ясно — увесвам нос. — Ами… той очевидно е решил да се погрижи за себе си… — Свеждам глава леко обезкуражена. Не че точно искам Джош да се е превърнал в развалина и да е на ръба на силите си, но…

Добре де, сещате се — това щеше да поласкае самолюбието ми! Така си е!

— Хайде да тръгваме! — прозява се Сейди. — Писна ми да стоя тук!

— Няма да си тръгна просто така! Върни се и огледай пак! За нещо необичайно! Като например… някакви мои снимки или нещо подобно.

— Няма — отговаря веднага Сейди. — Там няма нито една твоя снимка!

— Но ти дори не си погледнала! — срязвам я гневно аз. — Претърси бюрото му! Може да е започнал да ми пише писмо или нещо подобно! Хайде, върви! — И без изобщо да се замисля, се опитвам да я бутна към сградата, обаче ръцете ми минават право през тялото й.

— Бррр! — дръпвам се погнусена.

— Не прави така! — провиква се възмутено тя.

— Това… болеше ли? — питам колебливо и поглеждам ръцете си, защото ги чувствам така, сякаш наистина са били потопени в нейните вътрешности.

— Не точно — промърморва неохотно тя. — Но никак не е приятно някой да се ровичка в стомаха ти!

И после се изпарява. Правя съзнателни опити да потисна нетърпението си и да чакам търпеливо. Но просто не мога да издържам да си седя навън и да не знам какво става вътре! Знам си, че ако търся аз, все нещо ще открия. Нещо като дневник, в който Джош излива мислите си… или недописан имейл, че и неизпратен… Или стихче! Представете си само! Той е написал стихотворение за мен!

Не мога да не се отдам на поредната си фантазия — как Сейди попада на стихче, нахвърлено върху някакво хвърчащо листче. Нещо съвсем простичко и директно, като самия Джош. Например:

„Всичко беше грешка — голяма,

Господи, как ми липсваш, Лара!

Обичам твоята…“

Тук обаче не се сещам за нищо, което да се римува с „Лара“.

— Ехооо! Събуди се! Лара? — Подскачам стреснато и отварям очи, за да видя Сейди отново пред себе си.

— Откри ли нещо?… — виквам веднага.

— Да. Колкото и да не ти се вярва, открих нещо! — изрича победоносно тя. — Нещо твърде интересно и точно по темата!

— О, господи! Какво? — Не мога да си поема дъх, обмисляйки зашеметяващите възможности: моя снимка под възглавницата му, нещо в дневника, където пише, че е решил отново да се събере с мен…

— В събота ще ходи на обяд с друго момиче!

— Какво?! — Всичките ми фантазии на мига се изпаряват. Ококорвам се като попарена. — Какво искаш да кажеш с това, че ще ходи на обяд с друго момиче?

— В кухнята видях една бележка. На нея пишеше: „12:30 — обяд с Мари“.

Не познавам никоя жена на име Мари. Джош не познава никоя жена на име Мари!

— И коя е тази Мари? — едва сдържам нарастващата си тревога аз. — Коя е Мари?

Сейди свива безразлично рамене и отбелязва:

— Кой да ти каже! Сигурно новата му приятелка?

— Да не си посмяла да го кажеш повече! — провиквам се ужасено. — Той няма нова приятелка! Не би могъл да има! Каза, че нямало никоя друга! Каза, че…

Не довършвам. Сърцето ми тупти като обезумяло. Никога досега не ми беше хрумвало, че Джош може би вече ходи с друга. През ум дори не ми беше минавало!

В имейла си, с който скъса с мен, казваше, че не възнамерява да се впуска прибързано в нова връзка. Казваше, че имал нужда от време, за да „обмисли целия си живот“. Е, очевидно не му е мислил особено, нали? Ако аз възнамерявах да обмислям целия си живот, със сигурност би ми отнело повече от шест седмици! Даже по-скоро… година! Най-малко! Или най-вероятно още две-три.

Дааа. Мъжете се отнасят към мисленето така, както към секса. Смятат, че двайсет минути са напълно достатъчни, а после няма никакъв смисъл да говориш за това. И не знаят колко дълбоко се лъжат!

— А в бележката пише ли къде ще обядват заедно?

Сейди кимва и отговаря:

— В бистро „Мартин“.

— В бистро „Мартин“ ли?! — Имам чувството, че ще припадна. — Точно там беше първата ни среща! А после редовно ходехме там!

Джош ще води друго момиче в нашето бистро! Момиче на име Мари!

— Върни се пак! — започвам да размахвам ръце аз по посока на сградата. — Потърси по-внимателно! Би трябвало да има и нещо друго!

— За нищо на света няма да вляза повече там! — възразява Сейди. — Смятам, че разбра всичко, което ти трябва да знаеш!

Впрочем тя май е права.

— Да, права си! — съгласявам се неохотно, обръщам се рязко и тръгвам напред, за да се отдалеча колкото ми е възможно по-бързо от сградата. Толкова дълбоко съм потънала в мислите си, че едва не събарям някакъв отвеян старец. — Права си! Вече знам в кой ресторант ще бъдат и кога! Затова просто ще отида и сама ще проверя!

— В никакъв случай! — материализира се пред мен пралеля ми и аз се заковавам изненадана на мястото си. — Не това имах предвид, когато ти казах! Не можеш да ходиш и да ги шпионираш!

— Налага се! — поглеждам я объркано. — Как иначе ще разбера дали Мари е новата му приятелка или просто позната?

— Няма нужда да разбираш! — натъртва Сейди. — Казваш си: „Толкова по-добре“, купуваш си нова рокля и си намираш нов любовник! Или по-добре няколко!

— Но аз не искам да имам няколко любовника! — дърпам се аз като магаре на мост. — Искам си Джош!

— Да, ама точно него не можеш да го имаш! Откажи се!

Не можете да си представите как ми е писнало хората непрекъснато да ми повтарят, че трябва да се откажа от Джош! Казват го родителите ми, казва го Натали, казва го и онази старица, с която веднъж говорих в автобуса…

— Но защо трябва да се откажа от него?! — възкликвам възмутено сега. — Защо всички непрекъснато трябва да ми повтарят, че е било най-добре да се откажа?! Какво му е лошото на това да се придържаш към една-единствена цел?! Във всяка друга област от живота постоянството се окуражава, даже често и възнаграждава! Така де, защо никой не е казал на Едисън, че трябва да се откаже от електрическите крушки, а?! Защо никой не се е осмелил да каже на Скот, че трябва да забрави за Южния полюс?! Никой не му е мърморил: „Хайде бе, Скоти, откажи се! Южният полюс не е единствената ледена пустош на света!“. А той е продължил да се опитва! И е отказал да се предаде, колкото и трудно да е ставало! И накрая е успял!

Към края на вдъхновената си реч се чувствам наелектризирана като истински оратор. Обаче забелязвам, че Сейди ме наблюдава така, сякаш съм малоумна. Накрая изрича:

— Скот не успя да стигне до Южния полюс. Замръзна!

Аз също я смразявам с поглед. Някои хора не се уморяват да гледат негативно на живота!

— Няма значение! — тропвам с крак и вирвам брадичка. — Отивам на онзи обяд и точка!

— Ако искаш да знаеш, най-лошото, което едно момиче може да направи, е да се влачи след момчето, когато връзката им е приключила! — отсича презрително Сейди. Аз ускорявам крачка, обаче за нея не е никакъв проблем да ме следва. — Едно време в селото ни имаше момиче на име Поли. Страховита преследвачка на мъже ти казвам! Беше си повярвала, че един Дезмънд все още е влюбен в нея и го преследваше навсякъде! Затова решихме да й спретнем малка шегичка. Казахме й, че Дезмънд е в градината и понеже го е срам да говори с нея, се крие зад храстите. А после, когато тя се появи на уреченото място, едно от момчетата започна да чете писмо, уж написано от него. Бяхме го написали ние, разбира се. И всички се бяхме скрили в храстите и се заливахме от смях, когато наблюдавахме физиономията й.

На това място не мога да не усетя известно любопитство за края на историята й.

— Но нали другото момче е звучало по-различно от Дезмънд?

— Обясни й, че звучал пискливо от нерви. Каза, че присъствието й го превръщало в треперещо листо. Поли пък заяви, че го разбирала, защото и собствените й крака били като аспик[1]. — Тук Сейди започва да се кикоти като момиче. — И от тогава нататък й излезе прякорът „Аспикът“. Така си и остана!

— Но това е адски подло! — провиквам се ужасено. — Момичето не осъзна ли, че това е номер?

— Едва когато всички храсти в градината започнаха да се тресат от смях. А после моята приятелка Бънти чак се претърколи в тревата — толкова силно се смееше. И това сложи край на играта, разбира се. Горката Поли! — Тук Сейди отново се изкисква на спомена си. — Хвърляше огън и жулел дни наред! А после цяло лято отказа да ни говори.

— Изобщо не съм изненадана! — възкликвам. — Защото вие и без това сте били много жестока пасмина! Ами ако тяхната любов всъщност не е била мъртва, а? Ами ако сте разрушили завинаги шансовете й да живее с голямата си любов?

— Голямата си любов ли?! — подхвърля насмешливо пралеля ми. — Хей, ама ти си била много старомодна, знаеш ли?!

— Аз да съм старомодна?! — провиквам се невярващо.

— Ти си точно като баба ми — с твоите любовни песни и непрекъснатите въздишки! И в чантата си непрекъснато носиш една миниатюра на любимия си, нали? Само не отричай! Виждала съм те да я гледаш!

Необходимо ми е известно време, докато осъзная какво по-точно има предвид тя.

— Да, ама не е точно миниатюра. Нарича се мобилен телефон.

— Няма значение как се нарича! Продължаваш да си го гледаш и да му правиш мили очички, а после вдъхваш успокояващи соли от онази дребна бутилчица…

— Това е лекарство! — прекъсвам я гневно. Господи, тази жена наистина започва да ми лази по нервите! — Значи ти не вярваш в любовта — това ли искаш да ми кажеш? Никога ли не си била влюбена? Дори когато си била омъжена?

Покрай мен минава пощальон и ме поглежда странно. А аз побързвам да сложа ръка на ухото си, сякаш си оправям слушалката. Май ще трябва наистина да започна да нося такава — като камуфлаж.

Междувременно Сейди не казва нищо. Мълчи. Когато стигаме станцията на метрото, аз неочаквано се заковавам на място и я поглеждам, вече искрено заинтригувана.

— Хайде, кажи ми! Наистина ли никога не си била влюбена?

Настъпва кратка пауза, а после Сейди размахва ръце и гривните й се раздрънчават.

— Просто се забавлявах! В това вярвах — в забавлението, флиртовете, гъдела в стомаха…

— Какъв гъдел?

— Така си го наричахме с моята приятелка Бънти. — Споменът извиква усмивка на устните й. — Започва като тръпка — точно когато зърнеш мъжа за първи път. А после, когато погледът му срещне твоя, тръпката пролазва по гърба ти и се превръща в гъдел в стомаха ти и ти си мислиш: Как искам да танцувам с този мъж!

— А после какво става?

— Ами, танцувате, пийвате по един-два коктейла, флиртувате… — Очите й проблясват.

— А после…

Иска ми се да я запитам: „А после чукаш ли го?“, обаче този въпрос някак си не ми изглежда особено подходящ за ушите на моята сто и пет годишна пралеля. Веднага след това обаче си спомням за посетителя й в старческия дом и отбелязвам:

— Хей, можеш да си приказваш каквото искаш, обаче аз знам, че в живота ти е имало и един по-специален човек!

— Какво искаш да кажеш? — извръща се рязко към мен тя и забелязвам, че се изпълва с напрежение. — За какво изобщо говориш?

— За един конкретен господин на име… Чарлз Рийс?

Надявам се с това да предизвикам изчервяване или ахване, или нещо от този род, обаче тя ме поглежда напълно безизразно.

— Никога не съм чувала за него.

— Чарлз Рийс! Дошъл ти е на посещение в старческия дом! Преди няколко седмици!

Сейди поклаща глава и отбелязва тихо:

— Не си спомням. — Очите й потъмняват, когато допълва: — Всъщност точно за това място не си спомням много.

— Да, наистина. И не би могла… — Не довършвам, чувствайки се крайно неловко. — Все пак нали си претърпяла удар, още преди много години!

— Да, знам! — поглежда ме гневно тя.

Брей, и докачлива била на всичко отгоре! Че да не би аз да съм виновна, че е получила удар! Точно в този момент осъзнавам, че телефонът в джоба ми вибрира. Измъквам го и виждам, че е Кейт.

— Здрасти, Кейт!

— О, Лара! — обажда се асистентката ми. — Аз просто… хммм питах се… дали днес възнамеряваш да идваш на работа? Или не? — допълва бързо, като че ли се опасява, че ме е обидила с нещо. — Така де, това си е твое решение все пак, всичко е наред, та…

Мамка му! Толкова съм потънала в мисли за Джош, че напълно съм забравила, че трябва да ходя на работа!

— Тъкмо пътувам натам — побързвам да я успокоя. — Просто реших да направя някои… хммм… проучвания вкъщи. Да не би нещо да е станало?

— Свързано е с Шърийн. Иска да знае дали си направила нещо по въпроса за кучето й. Звучеше доста разстроена. Даже спомена, че вече обмисляла дали да не се откаже от работата.

О, боже! Изобщо бях забравила за Шърийн и нейното куче!

— Ще можеш ли да й се обадиш и да й кажеш, че вече работя по случая й и че съвсем скоро ще й звънна? Благодаря предварително, Кейт!

Затварям телефона си и разтривам бавно слепоочия. Нещата не отиват на добре. Стоя си аз на улицата и шпионирам бившия си и напълно забравям за кризата на работното си място. Налага се да преосмисля приоритетите си! Крайно време е да си дам сметка кои са важните неща в моя живот!

Джош ще го оставя за уикенда.

— Трябва да тръгваме! — обръщам се към Сейди, вадя си Ойстер-картата и тръгвам към метрото. — Трябва да разреша един проблем!

— Какво? Пак ли мъжки проблем? — пита Сейди, носейки се безгрижно до мен.

— Не, този път е кучешки. Кучешки проблем.

— Кучешки ли?

— Свързано е с една моя клиентка — обяснявам, докато слизам по стълбите. — Иска да води кучето си на работа, обаче те не й разрешават. Твърдят, че не било позволено, обаче тя е убедена, че в сградата има и друго куче!

— Откъде е толкова сигурна?

— Защото е чула кучешки лай, при това повече от веднъж! Но какво мога да сторя аз по този въпрос?! — Вече говоря по-скоро на себе си. — Чувствам се с вързани ръце. От „Човешки ресурси“ категорично отричат в сградата да има друго куче, а аз няма как да докажа, че лъжат! Не мога просто да нахълтам в сградата и да започна да претърсвам всеки офис и…

Принудена съм да се закова на място, защото Сейди се материализира точно пред мен.

— Ти може и да не можеш — заявява, намигвайки ми съзаклятнически. — Обаче аз мога!

[1] Аспик — желирано блюдо. — Б.пр. ↑

Седма глава

Компанията „Макросант“ е разположена в огромна сграда на Кингсуей, с импозантно стълбище, величествен стоманен глобус отпред и прозорци с армирано стъкло. Кафене „Коста“ отсреща предлага най-перфектния изглед към нея, поради което аз съм се настанила на масичка точно там.

— Всичко, което намирисва и наподобява на куче — инструктирам Сейди, удобно скрита зад големите страници на вестник „Ивнинг стандарт“. — Лаене, кошнички под бюрата, кучешки играчки… — Отпивам от капучиното си. — Аз ще те чакам тук. И предварително благодаря!

Давам си сметка, че сградата е прекалено голяма, за да успее да свърши бързо. Затова може да се наложи да чакам с часове. Разлиствам бавно вестника си, замислено предъвквам шоколадовото си кексче и тъкмо си поръчвам второ капучино, когато Сейди отново се материализира пред мен. Бузите й са поруменели, очите й проблясват и въобще цялата сияе. Изваждам мобилния си телефон, усмихвам се на момичето от съседната маса и се престорвам, че набирам някакъв номер.

— Е? — изричам в телефона. — Намери ли кучето?

— А, това! — махва небрежно с ръка пралеля ми, сякаш напълно е изключила за какво изобщо е ходила там. — Да, куче наистина има, обаче познай какво…

— Къде? — прекъсвам въодушевлението й. — Къде е това куче?

— Там горе — сочи тя към сградата. — В кошничка под едно бюро. Невероятно сладък пекинез и…

— Можеш ли да ми дадеш името на собственика? Номерът на офиса? Въобще всичко от този род? Благодаря!

Тя изчезва, а аз отпивам от второто си капучино. Идва ми да си ударя задника в тавана от радост. Значи Шърийн през цялото време е била права. А лъжкинята е Джийн! Ще види тя на какво ще я направя, когато й се обадя! Ще изискам от нея официално извинение от страна на компанията, пълноправен офис статут на Флаш и може би нова кучешка кошничка като проява на добра воля…

Поглеждам през витрината на кафенето и не щеш ли зървам Сейди да се носи бавно над улицата, с гръб към мен. Пронизва ме леко разочарование. Очевидно изобщо не се претрепва да бърза. Дава ли си сметка колко важна е тази нейна мисия?

Готова съм с мобилния си още в мига, в който тя влиза в кафенето.

— Всичко наред ли е? — питам. — Откри ли къде точно е кучето?

— О, да! — махва небрежно с ръка тя. — Да, кучето. Намира се на четиринайсетия етаж, стая 1416, а собственичката му се казва Джейн Френшю. — После очите й отново блясват и тя възкликва: — Току-що срещнах най-божествения мъж на света!

— Какво искаш да кажеш с това, че си срещнала мъж? — питам, докато си записвам данните за кучето на лист хартия. — Ти не можеш да срещнеш мъж! Мъртва си! Освен ако… — Вдигам очи, озарена от нова идея. — Ооо! Срещнала си друг дух, така ли?

— Той не е дух! — клати нетърпеливо глава пралеля ми. — Обаче е божествен! Тъкмо говореше в една от стаите, през която минах. Същински Рудолф Валентино.

— Кой? — вторачвам се неразбиращо в нея.

— Филмовата звезда, разбира се! Висок и с тъмна коса, и бликащ от енергия! Автоматичен гъдел в стомаха!

— Звучи прекрасно — отбелязвам разсеяно.

— И е точно подходящата височина! — продължава Сейди, поклащайки крака на едно от високите столчета на бара. — Застанах до него и го проверих. Ако излезем на танци, главата ми спокойно ще може да се отпусне на рамото му!

— Страхотно! — Свършвам със записките си, грабвам си чантата и се изправям. — Окей. А сега трябва веднага да се върна в офиса си и да оправя тази работа!

Насочвам се към вратата и поемам с бързи крачки към станцията на метрото, но за моя голяма изненада Сейди блокира пътя ми.

— Искам го!

— Моля? — Гледам я неразбиращо.

— Мъжът, когото току-що срещнах! Почувствах го точно тук! Гъделът! — Притиска вдлъбнатия си корем. — Искам да танцувам с него!

Тя майтап ли си прави с мен?

— Е, би било хубаво, наистина — изричам с успокоителен тон, — обаче сега наистина трябва да се връщам на работа и…

Правя крачка напред, обаче Сейди поставя голата си ръка на пътя ми и аз се заковавам, напълно слисана.

— Знаеш ли откога не съм танцувала? — изрича тя с напълно неочаквана за нея страст. — Знаеш ли откога не съм… разтръсквала трътката си? Всичките тези години, прикована в тялото на една грохнала старица!… В място без музика, място без живот…

Изпълва ме вече познатото чувство за вина, когато си спомням снимката на Сейди — същинска сбръчкана развалина под розовия си шал.

— Окей! — кимвам в съгласие. — Разбирам те. Значи довечера ще потанцуваме у дома! Ще си пуснем музика, ще приглушим осветлението, ще си спретнем малък купон…

— Не искам да танцувам у дома под звуците на безжичната машина! — махва презрително с ръка тя.

— Искаш да кажеш „радиото“ — поправям я аз.

— Добре де, радиото! Искам да изляза с мъж и да се забавлявам!

— Искаш да излезеш на среща? — поглеждам я шашнато, а нейните очи светват.

— Да! Точно така! На среща с мъж! С него! — И посочва отново към високата сграда до нас.

Абе кое точно от призрачното си състояние не може да схване тази жена?

— Сейди, но ти си мъртва!

— Знам де! — тросва се раздразнено тя. — Не е необходимо непрекъснато да ми го напомняш!

— Ясно, но това означава, че не можеш да излезеш на среща! Съжалявам, но такъв е животът. Така стоят нещата! — Свивам рамене и отново правя крачка напред. Обаче две секунди по-късно Сейди отново се появява пред мен. Стиснатата й челюст издава непоколебимата й решителност да доведе нещата докрай.

— Покани го вместо мен!

— Какво?!

— Не мога да го направя сама! — Говори бързо, но безапелационно. — Нуждая се от посредник! Ако ти излезеш с него на среща, и аз ще мога да изляза на среща с него! Ако ти танцуваш с него, и аз ще мога да танцувам с него!

Божичко, ама тази жена е напълно сериозна! Идва ми да избухна в смях.

— Така — опитвам се да изясня ситуацията аз. — Значи искаш от мен да изляза на среща вместо теб. С някакъв случаен тип, когото изобщо не познавам. Само и само ти да потанцуваш още веднъж. Правилно ли съм те разбрала?

— Просто искам за последен път да се забавлявам до зори с красив мъж! Докато все още имам тази възможност! — Сейди оборва тъжно глава и устните й оформят познатото нещастно „о“. — Едно последно завихряне по дансинга! Това е единственото, което искам, преди да изчезна завинаги от този свят! — Гласът й преминава в тих, скръбен шепот. — Това е последното ми желание. Посмъртната ми воля!

— Нищо подобно! Не това е последното ти желание! — провиквам се възмутено аз. — Нали вече изрече последното си желание? А то е да открия огърлицата ти! Или май си забравила?

За момент Сейди изглежда като че ли хваната натясно. Накрая изрича:

— Това е другото ми последно желание.

— Виж какво, Сейди — опитвам се да й влея ум и разум аз, — не мога просто ей така да поканя непознат мъж на среща! Ще се наложи да минеш без това последно желание! Съжалявам!

Сейди ме поглежда с толкова обидено, болезнено, нещастно изражение, че започвам да се питам дали, без да искам, не съм я настъпила по мазола.

— Значи ти по принцип казваш „не“ — изрича дрезгаво. — На практика ми отказваш. Но защо? Едно последно, невинно желание! Една миниатюрна молба!

— Виж какво…

— Престоях в онзи старчески дом години наред! Нито един човек не дойде да ме види! Нито един човек не дойде да се посмее с мен! Наоколо само смърт и тъга. Само старост… и самота… и безрадостно отлитащи мигове…

О, господи! Не може да ми причинява всичко това! Не е честно!

— На всяка Коледа — съвсем сама. Нито един посетител, нито един подарък…

— Вината не е моя! — изричам тихо, обаче Сейди не ми обръща внимание.

— И сега внезапно виждам шанс за глътка щастие! За капчица удоволствие! Обаче моята коравосърдечна, егоистична праплеменница…

— Окей! — Заковавам се на място и разтривам чело. — Добре! Разбрах! Ще го направя!

И без това всички, които познавам, ме мислят за побъркана. И надали някой ще се изненада особено, когато разбере, че съм поканила на среща един съвсем непознат мъж. Всъщност баща ми най-вероятно ще бъде на седмото небе.

— Ти си истински ангел! — Настроението на Сейди автоматично скача от униние към превъзбуда. Започва да се върти в кръг над тротоара, а полите на роклята й образуват красив балон. — Ей сега ще ти покажа къде е! Хайде!

Тръгвам след нея по масивното стълбище на сградата и влизам в огромното двуетажно фоайе. Щом ще правя това, трябва да го направя максимално бързо, преди да съм си променила решението.

— Е, къде е? — питам и се озъртам из кънтящото мраморно помещение.

— В една стая нагоре по етажите. Хайде! — Тя е като кученце, дърпащо се в каишката си.

— Не мога просто ей така да нахлуя в една административна сграда! — просъсквам в отговор и кимвам по посока на електронните охранителни бариери. — Трябва ми някакъв план. Трябва ми извинение. Трябва ми… Аха!

В ъгъла зървам маса, над която виси плакат: „Семинар по глобални стратегии“. Зад масата седят унило две отегчени момичета и раздават табелки с имена. Това е!

— Здравейте! — приближавам се делово към тях. — Съжалявам, че закъснях.

— Няма проблеми. Едва сега започнаха. — Едно от момичетата се изправя и протяга ръка към списъка, докато второто упорито разглежда нещо по тавана. — А вие сте…?

— Сара Коной! — отсичам, грабвайки напосоки първата табела, върху която ми пада погледът. — Благодаря! Най-добре ще е да тръгвам веднага!

Втурвам се през охранителните бариери, показвам пътьом баджа си на охраната и се озовавам с широк коридор със скъпи на вид картини по стените. Нямам никаква представа къде се намирам. В сградата се помещават минимум двайсетина различни компании, а единствената, в която съм ходила, е „Макросант“, която заема етажи от единайсети до седемнайсети.

— Къде е този тип? — промърморвам под нос, за да ме чуе Сейди.

— На двайсетия етаж.

Насочвам се към асансьорите и кимвам делово на останалите пътници. На етаж двайсет излизам от асансьора и се озовавам в поредната импозантна рецепция. На двайсетина крачки от мястото, където стоя в момента, се намира гранитно бюро, управлявано от страховита на вид лелка в сив костюм. На табелата на стената зад нея пише: „Консултантска фирма Търнър-Мъри“.

Аууу! „Търнър-Мъри“ са най-големите мозъци в бранша, до които се допитват всички велики фирми и компании. Значи който и да е този тип, трябва да притежава много власт!

— Хайде, давай! — Сейди танцува волно по посока на врата с електронна ключалка.

Двама мъже в бизнес костюми минават покрай нас и единият ме оглежда с присвити очи. В опит да предотвратя евентуални намерения за завързване на разговори, аз вадя небрежно телефона от чантата си и го вдигам към ухото си, след което тръгвам с широки крачки след мъжете. Когато стигаме до вратата с електронната ключалка, единият от мъжете набира кода.

— Благодаря! — кимам изискано и делово и се промушвам покрай тях. — Гавин, вече ти казах, че европейските резултати нямат никакъв смисъл! — изричам в телефона си.

По-високият от мъжете се поколебава, като че ли се кани да ме попита нещо. Мамка му! Ускорявам крачка и бързо увеличавам разстоянието между нас.

— Гавин, след две секунди трябва да влизам на брифинг! — изричам високо. — Но тези цифри да са на моето блекбъри не по-късно от час! А сега трябва да влизам и да говоря за… хммм… проценти!

Вляво от себе си забелязвам дамска тоалетна. Като се опитвам да не изглеждам подтичваща, бързо се шмугвам в нея и потъвам в една от мраморните кабинки.

— Какво правиш? — провиква се Сейди, материализирайки се в кабинката точно пред мен.

Абе, тази жена не знае ли що е уединение?

— Какво според теб правя? — просъсквам вбесено. — Налага се да изчакаме малко!

Оставам в кабинката в продължение на три минути, след което напускам дамската тоалетна. Двамата мъже са изчезнали. Коридорът е празен и тих — дълга тясна ивица, покрита с бледосив килим, разнообразявана тук-там от бутилки минерална вода и врати от светло дърво от двете страни. Долавям жуженето на разговори и тракането на клавиатури.

— Е, къде е този мъж? — обръщам се аз към Сейди.

— Хммм… — оглежда се несигурно тя. — Беше една от тези врати…

Тръгва напред по коридора, а аз предпазливо вървя след нея. Това е сюрреалистично! Какво правя тук, в напълно непознат офис, издирвайки напълно непознат за мене мъж?

— Да! — появява се внезапно Сейди със светнали очи. — Той е ей там! Има най-пронизващите очи на света! Направо тръпки да те побият!

И посочва към една солидна дървена врата, чиято табелка сочи: „Стая 2012“. Няма нито прозорче, нито стъкло. Нищичко не мога да видя.

— Сигурна ли си?

— Нали току-що бях вътре?! Той е там! Хайде! Покани го! — Тя се опитва да ме избута навътре с призрачните си ръце.

— Почакай! — отстъпвам няколко крачки, опитвайки се да обмисля стратегията си.

Не мога просто да нахлуя вътре! Трябва да си съставя план!

1. Почуквам и влизам в офиса на непознатия мъж.

2. Поздравявам възпитано и мило.

3. Каня го на среща.

4. Едва не умирам от срам, когато той се обажда на охраната.

5. Напускам скоропостижно.

6. При никакви, ама никакви обстоятелства не му давам името си! Така ще мога да избягам и да изтрия всичко от паметта си и никой няма да разбере, че съм била точно аз. Може пък после да реши, че просто е сънувал тази сцена.

И всичко ще ми отнеме не повече от трийсетина секунди и тогава Сейди ще престане да ме притиска. Окей. Хайде да свършваме с тази излагация! Приближавам се към вратата, като се старая да не обръщам внимание на разтуптяното ми сърце. Поемам си дълбоко дъх, вдигам ръка и дискретно чукам.

— Не се чу нищо! — възкликва Сейди зад мен. — Почукай по-силно! А после просто влез! Хайде! Той е вътре!

Стискам очи, почуквам рязко, завъртам бравата на ключалката и пристъпвам в стаята.

Двайсет костюмирани типове подредени около конферентна маса се извръщат като по команда и вперват очи в мен. Изправеният мъж в дъното млъква насред пауър пойнт презентацията си.

Аз ококорвам уплашено очи и замръзвам на мястото си.

Но това не е офис! Това е конферентна зала! Намирам се в компания, където не ми е мястото, нахлувам по време на среща, на която не ми е мястото, а сега всички очакват от мен да кажа нещо.

— Съжалявам — смотолевям сконфузено. — Не искам да ви прекъсвам. Моля, продължавайте!

Периферното ми зрение вече е успяло да регистрира две празни места. Движейки се като в мъгла, аз дръпвам един от свободните столове и сядам на масата. Жената до мен ме поглежда неуверено, след което бутва в моята посока бележник и химикалка.

— Благодаря — промърморвам в отговор.

Направо не мога да повярвам! Все още никой не ме е изгонил! Никой ли не осъзнава, че мястото ми не е тук? Мъжът отпред вече е продължил с речта си, а неколцина от присъстващите си водят старателно бележки. Оглеждам дискретно масата. Забелязвам петнайсетина мъже. Всеки от тях би могъл да бъде обектът на Сейди. Точно срещу мен има един тип с пясъчноруса коса, който всъщност е доста сладък. Човекът, който изнася презентацията, също не е лош. Има чуплива тъмна коса, бледосини очи и същата връзка, каквато бях купила на Джош за неговия рожден ден. Жестикулира по посока на някакви графики и говори оживено:

— … и процентът на потребителското одобрение ежегодно нараства…

— Спрете веднага! — изрича нечий властен глас.

Поглеждам и до прозореца виждам мъж, когото до този момент не бях забелязала. Има американски акцент, тъмен костюм и кестенява коса, сресана назад. Смръщва се и веждите му се събират страховито. Гледа мъжа с чупливата коса така, сякаш дълбоко го е разочаровал.

— Не потребителското одобрение е онова, което търсим! Аз не желая да правя нещо, което клиентът оценява като най-добро! Искам да правя нещо, което аз оценявам като най-добро!

Мъжът с чупливата коса свежда виновно глава и ушите му се зачервяват дотолкова, че ми става жал за него.

— Разбира се — изфъфля виновно той.

— Цялото ударение на докладите ви е погрешно! — продължава американецът и оглежда смръщено насъбралите се хора. — Не сме се събрали, за да извършваме бързи тактически ремонти! Събрали сме се, за да повлияем стратегията! Да въведем нови неща! Откакто съм тук…

Изключвам се и точно в този момент забелязвам как Сейди се намества на стола до мен. Избутвам бележника си към нея и написвам: „Кой по-точно?“.

— Онзи, който прилича на Рудолф Валентно! — отговаря тя, изненадана, че изобщо я питам.

О, боже!

„Откъде, по дяволите, да знам как е изглеждал Рудолф Валентино?! — отговарям. — Кажи точно кой!“

Залагам на мъжа с чупливата коса. Освен ако не е русият тип, който седи точно срещу мен — доста е готин. Или може би онзи тип с козята брадичка?

— Той, разбира се! — провиква се възмутено тя и сочи към отсрещния край на залата.

„Човекът, който изнася презентацията?“ — пиша, за да се уверя, че съм я разбрала правилно.

— Не, глупаче! — изкисква се тя. — Този! — Плъзва се към смръщения американец и застава точно пред него, вперила жаден поглед в очите му. — Не е ли същинско гълъбче?!

— Кой, той?

Опа! Май това го изрекох на глас! Всички се извръщат към мен, а аз побързвам да замаскирам думите си с гръмко прокашляне.

Народът се успокоява.

„Сериозно, той ли е наистина?“ — пиша в бележника си, когато тя се връща обратно при мен.

— Той е божествен! — изрича Сейди в ухото ми.

Звучи ми леко обидена.

Оглеждам несигурно американеца, опитвайки се да му дам безпристрастна оценка. Да, може би наистина е доста красив, макар и по един класически, строг начин. Челото му е голямо, косата му е гъста, има някакви наченки на тен, а под безупречно белите му ръкавели се забелязват косми по ръцете му. И очите му действително са пронизващи. Притежава онзи особен магнетизъм, характерен само за великите лидери. Силни ръце, премерени жестове. И когато отвори уста, приковава вниманието на всички присъстващи.

Но ако трябва да бъда честна, не е съвсем мой тип. Прекалено напрегнат е за мен. Прекалено смръщен. А и всички останали в залата очевидно са ужасени от него.

— Та като стана въпрос за това… — Не довършва, грабва една прозрачна папка и я плъзва леко по масата по посока на мъжа с козята брадичка. — Снощи нахвърлих някои неща във връзка с поръчката на Морис Фаркуър. Просто паметна бележка. Надявам се, че ще ви бъде от помощ.

— О! — Мъжът с козята брадичка поглежда слисано. — Ами… благодаря. Много съм ви задължен! — Започва да разлиства любопитно папката. — Мога ли да използвам това тук? — пита колебливо.

— Това е идеята! — кимва американецът и през лицето му преминава усмивка, обаче толкова кратка, че я си мигнал, я си я изпуснал. — И така, във връзка с последната точка от…

От мястото си в задния край на масата наблюдавам мъжа с козята брадичка. Забелязвам, че колкото повече разлиства папката, толкова по-широко се ококорват очите му. Привежда се към съседа си и промърморва:

— Кога, по дяволите, е имал време да свърши всичко това?!

Съседът му просто свива рамене.

— Така! Трябва да тръгвам! — отсича внезапно американецът, като поглежда часовника си. — Извинения, че ти окупирах брифинга, Саймън! Продължавай!

— Може ли един въпрос? — вдига внезапно ръка мъжът с пясъчнорусата коса. — Когато говорите за иновативните процедури, да не би да имате предвид…

— Бързо! — изписква в ухото ми гласът на Сейди и аз едва не подскачам от изненада. — Покани го на среща! Той си тръгва! Нали ми обеща?! Направи го! Направи-го-направи-го-направи-гооо!

„Окей — пиша, примигвайки от уплаха. — Секундичка!“

Сейди се насочва към другия край на залата и скръства ръце пред гърди в очакване. Ала не след дълго започва да прави нетърпеливи жестове в стил „Хайде! Давай!“. Господин Американски сърдитко тъкмо е приключил с отговарянето на въпроса, който му зададе мъжът с пясъчнорусата коса, и прибира някакви документи в куфарчето си.

Не мога да го направя! Нелепо е!

— Давай! Давай! — пришпорва ме Сейди и се опитва да ме избута напред. — Покани го!

Кръвта в главата ми пулсира. Краката ми под масата треперят. Не знам как, но се насилвам да вдигна ръка.

— Извинете? — изквичавам притеснено.

Господин Американски сърдитко се обръща и ме поглежда озадачено.

— Съжалявам, но не мисля, че сме се запознавали. Налага се да ме извините, обаче бързам…

— Имам един въпрос!

Всички около масата се извръщат като по команда и ме поглеждат. Виждам как един мъж прошепва на съседа си:

— Коя е тази?

— Окей — въздъхва Сърдитко. — Само още един въпрос. Кажете!

— Аз… хммм. Аз само… исках да ви попитам… — Гласът ми звучи на пресекулки, затова храбро прочиствам гърлото си и изстрелвам: — Бихте ли желали да излезете с мен?

Над масата се стоварва гробна тишина. Чува се само звук от изплюто кафе. Лицето ми гори от срам, обаче аз продължавам да държа главата си гордо вдигната. Забелязвам как неколцина от присъстващите се споглеждат втрещени.

— Моля? — обажда се накрая американецът тотално объркан.

— Имам предвид… на среща? — Изпърхвам с клепки и рискувам с колеблива усмивка.

И в този момент виждам как Сейди се озовава точно до него и започва да пищи в ухото му толкова силно, че аз се дръпвам и заради него:

— Кажи „да“! Кажи „да“! Кажи „да“!

И за мое огромно изумление забелязвам, че американецът реагира на писъците й. Накланя глава, сякаш долавя далечен радиосигнал. Възможно ли е и той да я чува?!

— Млада госпожице — обажда се белокос господин от средата на масата, — това не е времето и мястото да…

— Нямам желание да прекъсвам работата ви — изричам смирено. — И това няма да отнеме много време. Просто ми трябва отговор, какъвто и да е той. — Обръщам се пак към американеца и повтарям въпроса си: — Бихте ли желали да излезете с мен?

— Кажи „да“! Кажи „да“! Кажи „да“! — Писъците на Сейди достигат непоносими за човешкото ухо височини.

Сцената е нереална. Забелязвам, че американецът определено чува нещо. Разтърсва глава и прави няколко крачки напред, обаче Сейди тръгва след него и продължава да пищи. Очите на господин Сърдитко придобиват стъклен блясък и той изглежда като изпаднал в транс.

Никой в стаята не смее да помръдне. Никой не смее да отвори уста. Всички са вкаменени от шок. Една от жените е сложила дори ръка на устата си, сякаш наблюдава катастрофа на влакова композиция в забавен каданс.

— Кажи „да“! — Гласът на Сейди вече одрезгавява от пищене. — Веднага! Кажи го! Кажи „да“!

Почти комично е — да крещи толкова неистово, а да получава такава слаба реакция в отговор на усилията си. Наблюдавам я и чувството, което ме обзема, е съжаление. Изглежда толкова безпомощна! Все едно крещи иззад дебела стъклена стена и единственият в стаята, който може да я чуе, съм аз. Давам си сметка, че светът, който обитава пралеля ми, трябва да е доста разочароващ. Не можеш да докоснеш нищо, което искаш, не можеш да общуваш с никого и както изглежда, дори този тип няма да я чуе…

— Да! — кимва отчаяно американецът.

Съжалението ми към Сейди автоматично се изпарява.

„Да“ ли?

Следва колективно ахване, последвано от навреме сподавен кикот. Всички автоматично се обръщат към мен, но за момента съм прекалено шокирана, за да кажа каквото и да било.

Той каза „да“.

Това означава ли… Означава ли, че трябва да изляза на среща с него?

— Страхотно! — чувам се накрая да изричам. — Значи… да ви изпратя имейл, става ли? Между другото, казвам се Лара Лингтън. Ето и визитката ми… — Бъркам в чантата си.

— Аз съм Ед — заявява мъжът, все още зашеметен. — Ед Харисън. — Бръква във вътрешния си джоб и вади и своята визитка.

— Ами значи… засега чао, Ед!

Грабвам чантата си и се насочвам бързо към вратата на залата, следвана от все по-засилващо се жужене. Чувам някой да казва: „Коя, по дяволите, беше тази?“, а една жена споделя тихо със съседката си: „Виждаш ли? Просто трябва да имаш куража да го направиш! Трябва да бъдем директни с мъжете! Край на игричките! Кажи си каквото ти е на сърце и толкова! Ако на възрастта на това момиче знаех това, което тя знае…“.

Че какво знам аз?

Не знам нищо друго, освен че веднага трябва да се махна оттук.

Осма глава

Все още се намирам в шок, когато Сейди ме настига. Което става в средата на централното фоайе на сградата. Колкото повече преповтарям сцената от току-що случилото се в главата си, толкова по-сюрреалистична ми изглежда тя. Сейди се свърза с друг човек. И той наистина я чу! Не съм сигурна колко точно е чул, но очевидно достатъчно.

— Не е ли голям сладур? — промърморва замечтано пралеля ми. — Знаех си, че ще каже „да“!

— Какво по-точно стана там горе? — промърморвам, все още неспособна да повярвам случилото се. — Каква е тази работа с пищенето? Мислех, че не можеш да разговаряш с никого другиго, освен с мен!

— Да, разговорите са невъзможни — съгласява се тя. — Обаче забелязах, че когато издам наистина разтърсващ писък право в ухото на някого, повечето хора долавят нещо. Макар и смътно, разбира се. Но между нас казано, не е никак лесна работа.

— А правила ли си го и преди? Говорила ли си с някой друг човек?

Знам, че звуча нелепо, но не мога да не изпитам поне капчица ревност заради факта, че тя може да се свързва и с други хора. Все пак Сейди си е мой призрак! Лично мой!

— Ами, разменихме си няколко думи с кралицата — ей така, за забавление.

— Ти сериозно ли говориш?

— Може би — поглежда ме дяволито пралеля ми. — Но се отразява ужасно на гласните връзки. След известно време просто съм принудена да се откажа. — Покашля и разтрива гърлото си.

— А аз си мислех, че съм единственият човек, когото преследваш — не успявам да сдържа детинската си обида аз. — Мислех си, че съм специална за теб!

Сейди се замисля сериозно и след известно време отбелязва:

— Ти си единственият човек, с когото мога да осъществя моментална връзка. Само си помислям за теб и веднага съм при теб!

— Така ли? — Не мога да не се чувствам поласкана.

— Е, къде според теб ще ни заведе той? — поглежда ме Сейди с блеснали от възбуда очи. — Сигурно в „Савой“, нали? Обожавам хотел „Савой“!

Съзнанието ми е принудено да се върне автоматично към кашата, в която се забърках. Ама тя наистина ли смята, че тримата ще излезем на среща? Заедно? Това ще бъде най-странната среща на света — тройка с дух!

Окей, Лара! Само не се паникьосвай! Не губи разума си! Този човек надали ще ми се обади, за да ми определи среща. Най-вероятно ще скъса визитката ми и ще отдаде инцидента било на главоболието си, било на никотиновия си глад, било на нивата на стреса, на които е бил подложен напоследък, и аз никога повече няма да го видя. Изпълнена с далеч по-голяма самоувереност отпреди, аз се насочвам с широки крачки към изхода на сградата. Достатъчно се правих на хахо за днес! Крайно време е да свърша малко работа!

* * *

Веднага щом се появявам в офиса, грабвам телефона и се обаждам на Джийн. Междувременно се настанявам на въртящия се стол, отпускам се доволно и се подготвям да се насладя на момента.

— Джийн Савил — чува се от другия край на линията.

— Здравей, Джийн! — изричам с най-любезния си глас. — Обажда се Лара Лингтън. Отново във връзка с онази ваша политика на компанията, забраняваща присъствието на кучета на работното място, която, разбира се, аз напълно разбирам и приветствам. Не мога да не изкажа и съгласието си с вас по повод желанието ви да запазите офисите си като зона, свободна от животни. Просто исках да попитам защо това правило не важи за една ваша служителка — Джейн Френшю, стая 1416?

Ха!

Никога досега не бях чувала Джийн Савил да се гърчи като червей. Първоначално се опитва да отрича всичко. После прави хилав опит да ме преметне, че това се дължало на някакви обстоятелства и изобщо не можело да се смята за прецедент. Но само едно споменаване на думите „адвокати“ и „Европейската харта за правата на човека“ и тя се предава.

Става ясно, че Шърийн ще може да води своя Флаш на работа! Още утре ще впишат тази клауза в договора й и дори ще й осигурят специална кучешка кошничка! Затварям триумфално телефона и веднага набирам номера на Шърийн. Тя ще бъде на седмото небе! Най-сетне да харесам работата си!

И става още по-хубаво, когато чувам ахването на клиентката си по телефона.

— Сигурна съм, че в „Стърджис Къртис“ никой не би си направил този труд! — повтаря като в транс тя. — Ето това е разликата, когато работиш с по-малка компания!

— Бутикова! — поправям я аз. — Ние имаме личен подход към всеки отделен клиент! Можеш да ни препоръчаш на всичките си приятели!

— Непременно! Много съм впечатлена от работата ви! Между другото, как разбрахте за другото куче?

Кратко колебание от моя страна. Накрая отговарям тайнствено:

— Имаме си нашите начини и средства.

— Е, няма значение! Вие сте брилянтни!

Накрая затварям телефона с грейнало от щастие лице. Когато вдигам очи, забелязвам, че Кейт е вперила очи в мен, неспособна да повярва на онова, което току-що стана.

— Но ти как все пак разбра за другото куче? — пита накрая.

— Интуиция — свивам нехайно рамене.

— Да бе, интуиция! — обажда се подигравателно Сейди, която междувременно се носи из офиса ми. — Ти не притежаваш никаква интуиция! Всичко се дължи на мен! Би трябвало да кажеш: „Помогна ми моята пралеля Сейди, за което съм й изключително благодарна!“.

— Честно да ти кажа, Натали никога не би си направила труда да направи толкова много за едно куче! — отбелязва внезапно Кейт. — Никога! За нищо на света!

— Така ли? — Лицето ми помръква. Поглеждайки на цялата тази работа през очите на Натали, осъзнавам, че изглеждам леко непрофесионално. Може би дори и леко абсурдно, да похабя толкова време и усилия за едно куче. — Ами да спася положението — промърморвам унило. — И реших, че най-добрият начин да го направя, е като…

— Не, не ме разбра правилно! — прекъсва ме притеснено Кейт. — Казах го в хубавия смисъл на думата!

Толкова съм слисана, че направо не знам какво да кажа. Досега никой и никога не ми е казвал, че съм по-добра от Натали. В какъвто и да било смисъл на думата.

— Ще изляза в почивка за кафе, за да го отпразнуваме! — възкликва възторжено асистентката ми. — Ти искаш ли нещо?

— Няма нужда — усмихвам й се аз. — Не си длъжна да го правиш!

— Всъщност… — свежда сконфузено очи Кейт, — чувствам се леко гладна. Още не съм излизала на обяд и…

— Божичко! — възкликвам ужасена. — Ама върви, разбира се! Обядвай! Няма да умираш от глад, я!

Кейт скача на крака, удря си главата в едно отворено чекмедже, но нали подобни инциденти в нашия офис са си нещо нормално, изобщо не обръща внимание и грабва чантата си от близката полица. В мига, в който затваря вратата зад гърба си, Сейди вече е кацнала на бюрото ми.

— Е? — гледа ме в очакване тя.

— Какво?

— Ще му се обадиш ли?

— На кого?

— На него! — Привежда се над компютъра ми и ме поглежда многозначително. — На него!

— Имаш предвид Ед Някой си ли? Искаш аз да му звъня по телефона?! — Поглеждам я съжалително. — Ти имаш ли изобщо някаква представа как стават тези неща? Ако той иска да ми позвъни, ще ми позвъни. — Което няма да стане и след милион години, допълвам мислено.

Изтривам няколко имейла и написвам отговор на друг, след което отново вдигам очи. Сейди е кацнала на един от канцеларските шкафове и не откъсва очи от телефона. Когато ме забелязва, че я гледам, подскача, след което побързва да отклони поглед на другата страна.

— Кой сега е обсебен от мисълта за един мъж, а?! — не мога да се сдържа да не я подразня аз.

— Аз не съм обсебена — изрича с надменен тон тя.

— Да не мислиш, че като гледаш непрекъснато телефона, той ще позвъни, а?

Сейди ме изпепелява с поглед, обръща се и започва да разглежда шнура на щорите, сякаш се опитва да анализира всяка нишка в него. После се понася към отсрещния прозорец. А после пак се вторачва в телефона.

Мога да мина и без поболял се от любов призрак в офиса си, когато се опитвам да работя.

— Защо не излезеш да поразгледаш града? — предлагам й. — Би могла да отскочиш до сградата „Гъркин“ или до „Хародс“…

— Ходила съм в „Хародс“ — сбърчва неодобрително нос тя. — Днес изглежда много по-различно отпреди. Много особено.

Тъкмо се каня да й предложа да си направи дълга разходка из Хайд парк, когато мобилният ми започва да звъни.

Сейди светкавично се озовава до мен и с блеснали от нетърпение очи проследява погледа ми, който се свежда към дисплея.

— Той ли е? Той ли е?

— Непознат номер — свивам рамене. — Би могъл да бъде всеки.

— Той е! — възкликва щастливо тя. — Кажи му, че искаме да отидем в „Савой“ на коктейли!

— Ти луда ли си? За нищо на света няма да кажа подобно нещо!

— Това си е моята среща и искам да е в хотел „Савой“! — инатливо отсича пралеля ми.

— Затваряй си устата, иначе няма да вдигна!

Разменяме си гневни погледи, когато телефонът отново започва да звъни. После Сейди отстъпва неохотно с начупена физиономия.

— Ало? — казвам аз.

— С Лара ли говоря? — пита някаква жена, която не познавам.

— Не е той! — просъсквам аз на Сейди. Махвам й с ръка да се разкара, след което се връщам на телефона. — Да, Лара е. Кой се обажда?

— Казвам се Нина Мартин. Оставили сте съобщение за една огърлица. Купена на разпродажбата в старческия дом?

— О, да! — заставам нащрек аз. — Купили ли сте такава?

— Да, купих две. С черни перли и една червена. В добро състояние са. Мога да ви ги продам и двете, ако желаете. И без това възнамерявах да ги пусна по ибей…

— Не, благодаря — промърморвам аз. — Не са това, което търся. Все пак благодаря.

Изваждам списъка и задрасквам името на Нина Мартин под критичното око на пралеля си Сейди.

— Защо все още не си се обадила на всички от списъка? — пита обвинително тя.

— Тази вечер ще звънна на още няколко от хората. Обаче сега трябва да работя. — Когато виждам изражението й, допълвам: — Извинявай, но не мога да не работя!

От гърдите на Сейди се изтръгва дълбока въздишка, а после тя простенва:

— Цялото това чакане е адски непоносимо!

Мята се отново на бюрото ми и пак се вторачва в телефона. След секунда се изнася със свистене към прозореца, а после пак се връща на бюрото ми.

Няма начин да успея да свърша каквато и да било работа, докато тя ми свисти и въздиша на главата! Ще се наложи да бъда брутално искрена.

— Виж какво, Сейди — казвам, изчаквайки я да се обърне. — Става въпрос за Ед. Би трябвало да знаеш истината — той няма да се обади!

— Какво искаш да кажеш с това, че няма да се обади?! — срязва ме тя. — Разбира се, че ще се обади!

— Няма! — поклащам глава аз. — Няма начин той да тръгне да се обажда на някаква откачалка, която се е намърдала незаконно на брифинга му! Сто процента вече е изхвърлил визитката ми и е забравил за цялата тази история! Съжалявам, че трябва да ти го кажа, но така стоят нещата в наши дни!

Сейди ме съзерцава с такъв неописуем укор в очите, сякаш аз целенасочено съм организирала нещата така, че да попаря всичките й надежди.

— Вината не е моя! — побързвам да се оправдая пред нея. — Опитах се да ти го кажа колкото е възможно по-безболезнено, но очевидно не успях.

— Той ще се обади! — изрича бавно и решително тя. — И ние ще излезем на среща с него!

— Хубаво. Щом казваш.

Обръщам се към компютъра си и започвам да пиша нещо. Когато отново вдигам очи, нея я няма и аз не мога да сдържа въздишката си на облекчение. Най-сетне малко свободно пространство! Най-сетне малко тишина!

Тъкмо съм на втория абзац на имейла си до Джийн, с който потвърждавам уговорката за кучето Флаш, когато телефонът ми иззвънява. Вдигам разсеяно слушалката и я подпирам под брадичката си.

— Здравейте! Тук е Лара — изричам автоматично.

— Здравейте! — До ушите ми достига нечий неловко звучащ мъжки глас. — Обажда се Ед Харисън.

Ръката ми се смръзва над клавиатурата. Ед Харисън ли?

— Ооо! Здравейте! — Оглеждам се нетърпеливо за Сейди, обаче нея още я няма.

— Ами, като че ли наистина ще излезем на среща — изрича сковано Ед.

— Ами… като че ли да.

Звучим като хора, които са спечелили куверти за ресторант от някоя лотария и сега нямат представа как да се измъкнат от ангажимента.

— На площад „Сейнт Кристофър“ има един бар — казва Ед. — Нарича се „Гарванът“. Какво ще кажете да пийнем по едно питие там?

Сякаш чета мислите му. Предлага да се видим на по едно питие, защото това е най-бързият начин да ме разкара. Защото всъщност никак не му се иска да ме кани на среща. Тогава защо се обажда? Толкова ли е старомоден и учтив, че не може да ме разкара, въпреки че изобщо не ме познава и като нищо бих могла да се окажа сериен убиец?

— Прекрасна идея! — изричам жизнерадостно.

— Събота вечер, в седем и половина?

— Чудесно! До тогава!

Когато затварям телефона, отново ме обзема онова сюрреалистично чувство, което ме преследва вече цял ден. Божичко, аз май наистина ще изляза на среща с господин Американски Сърдитко! А Сейди изобщо не знае последния развой на събитията!

— Сейдиии! — оглеждам се аз. — Сейди! Чуваш ли ме? Няма да повярваш! Той се обади!

— Да, знам — чувам зад себе си гласа на своята пралеля.

Обръщам се и я виждам кацнала на любимото си място — на перваза на прозореца. Поклаща невъзмутимо крака.

— Пропусна най-важното! — провиквам се възбудено. — Твоят човек се обади! Отиваме в… — Не довършвам, внезапно осенена от истината. — Боже мой! Това е твое дело, нали? Отишла си при него и пак си се разкрещяла в ушите му!

— Разбира се! — изрича гордо тя и се изпъчва. — Нямаш представа колко потискащо беше да си седя и да го чакам да се обади, затова реших да отскоча, за да го подтикна мъничко. — Сбърчва неодобрително вежди и допълва: — Между другото ти се оказа права. Той действително беше изхвърлил визитката ти. Намираше се в кошчето му, смачкана на топка. Наистина не е възнамерявал да ти се обажда!

Пралеля ми изглежда толкова възмутена, че едва успявам да сдържа смеха си.

— Е, добре дошла в отношенията през двайсет и първи век! Между другото, как успя да го накараш да размисли?

— Беше невероятно трудно! — започва да разказва Сейди, все още дълбоко обидена от изгората си. — В началото просто му казах да ти се обади, обаче той въобще не ми обърна внимание. Непрекъснато ми обръщаше гръб и продължаваше да си пише. Затова накрая се наложи да се приближа максимално до него и да му кажа, че ако веднага не ти се обади и не си уговори среща с теб, ще бъде прокълнат с болестта на бога Ахав!

— Кой е този бог Ахав? — ококорвам се аз.

— Герой от едно евтино романче, което четох някога — отговаря Сейди, безсъмнено изключително доволна от себе си. — Казах му, че ще изгуби контрол над крайниците си и ще бъде покрит целия с грозни брадавици. Забелязах го, че при това предупреждение потрепна, обаче продължи да ме игнорира. Затова накрая се загледах в пишещата му машина…

— Компютъра — поправям я аз.

— Все тая! — махва нетърпеливо с ръка тя. — Та, казвам му аз, че ако не ти се обади, машинката му ще се счупи и той ще си изгуби работата. — Тук тя се усмихва при спомена за делото си. — И това най-сетне го задвижи! Макар че, дори когато вадеше визитката ти от кошчето си, продължаваше да стиска главата си и да повтаря: „Защо изобщо се обаждам на това момиче?! Защо го правя?!“. И за да го избавя от мъките, изкрещях в ухото му: „Защото искаш да й се обадиш! Защото е много красива!“. — Сейди отмята триумфално глава и обявява: — И ето че той ти се обади! Не си ли впечатлена от мен?

Гледам я ококорено, изгубила ума и дума. Тя е шантажирала този мъж, принуждавайки го да излезе на среща с мен! Тя е бърникала в мозъка му, за да го принуди! Хвърлила го е във връзка, която той изобщо не е имал намерение да създава!

Тя е единствената жена на света, която познавам, способна да накара някой мъж да се обади тогава, когато тя пожелае.

Добре де, за това са й били необходими свръхестествени сили, но важното е, че го е направила!

— Пралельо Сейди — изричам бавно и тържествено, — ти си върхът!

Девета глава

Понякога, на заспиване, обичам да си представям всички правила, които бих измислила, ако бях господар на света. Сред тях определено ще има няколко, касаещи бившите гаджета. А сега към този раздел прибавям и ново правило:

На бившите гаджета не трябва да им се позволява да водят новото си момиче в специалния ресторант, където някога са ходели редовно с бившата си приятелка!

Все още продължавам да не вярвам, че Джош възнамерява да води това момиче в бистро „Мартин“! Как не го е срам?! Та това е нашето място! Нали точно тук беше първата ни среща, за бога?! Той извършва позорно предателство спрямо общите ни спомени! Сякаш цялата ни връзка е била изрисувана на една от онези детски дъски, дето само като ги тръснеш, всичко се изтрива — и сега той съзнателно изтръсква дъската и започва да рисува нова картина, напълно забравяйки за старата, доста по-хубава и далеч по-интересна картина, която доскоро е била там!

Освен това току-що сме скъсали. Как е възможно да излиза с ново момиче само след шест седмици?! Не му ли е ясно, че автоматичното втурване в нова връзка никога не може да бъде отговор на проблема със старата? Даже точно обратното — вместо да му помогне, тя по-скоро би го направила още по-нещастен! Бих могла да му обясня всичко това, ако беше благоволил да поговори с мен!

Днес е събота, дванайсет и половина, и аз седя тук вече от двайсет минути. Познавам ресторанта толкова добре, че успях да планирам нещата перфектно. Намирам се в ъгъла, далеч от погледите на клиентите, с нахлупена ниско над очите бейзболна шапка — за всеки случай. Ресторантът е едно от онези жужащи от посетители заведения с множество масички, изобилие от цветя и закачалки за палтата, така че нямам никакви проблеми да се слея с обстановката.

Джош е резервирал една от големите дървени маси до прозореца — надникнах в тетрадката за резервации и видях. От моето ъгълче разполагам с перфектен изглед към тази маса, така че ще мога да проуча внимателно въпросната Мари и особено — езика на тялото й. И което е още по-хубаво, ще мога да подслушвам разговора им, защото поставих микрофон на масата!

Не, няма майтап! Наистина й сложих бръмбар! Преди три дена влязох в интернет и си купих миниатюрно подслушвателно устройство, наречено „Моят първи шпионски комплект“. Когато пратката пристигна, установих, че всъщност е предназначена по-скоро за десетгодишни хлапета, отколкото за зрели бивши приятелки, тъй като си вървеше заедно с „Борден дневник на шпионина“ и „Готин разбивач на кодове“.

Голяма работа! Пробвах го и работи! Това е важното! Вярно е, че обхватът му е само двайсет метра, но и те са ми напълно достатъчни! Преди десетина минути се замотах лежерно покрай масата, престорих се, че изпускам нещо и лепнах шпионското устройство върху долната страна на плота. А слушалката е скрита под бейзболната ми шапка. Просто когато настъпи моментът, я включвам и готово!

И да, наясно съм, че никак не е хубаво да шпионираш хората! Знам, че постъпката ми е много грозна в морално отношение. Впрочем двете със Сейди имахме сериозна караница по този въпрос. Първо, тя ми заяви, че изобщо не трябва да ходя там. После, когато стана ясно, че ще изгуби този рунд, каза, че ако толкова нямам търпение да разбера за какво ще говори Джош, просто трябва да седна близо до тяхната маса и да ги подслушам. Обаче каква е разликата? Когато подслушваш, подслушваш, независимо дали си на две или на двайсет крачки от хората, които подслушваш!

Проблемът е в това, че когато става въпрос за любов, там важат други морални закони. В любовта и войната всичко е позволено. Защото е за благото на всички. Като онези хора в Блечли, които са се занимавали с разшифроването на кодовете на германците по време на Втората световна война. Като се замисли човек, тяхната работа също е била нахлуване в личното пространство на други, нали?! Обаче на тях не им е пукало! И защо да им пука?!

Представям си ни двамата с Джош щастливо женени един за друг, седнали около масата за неделния обяд и как аз казвам на децата ни: „Знаете ли, че ако не бях сложила бръмбар под масата на баща ви, никой от вас нямаше да бъде роден?!“.

— Мисля, че той пристига! — обявява тържествено Сейди точно зад мен.

Накрая успях да я убедя да ми асистира, макар че единственото, което е свършила досега, е да обикаля из ресторанта и да ръси обиди по повод тоалетите на хората.

Рискувам да надникна към входната врата. И изведнъж ми призлява. О, боже! О, господи! Да, Сейди не се е излъгала! Той е! И тя. Заедно са. От къде на къде обаче са заедно?!

Добре де, не се паникьосвай! Не си ги представяй как се събуждат заедно в леглото, сънени и задоволени от страстния секс през нощта! Съществуват стотици други напълно разумни обяснения за едновременната им поява! Може би са се срещнали пред входа на метрото или нещо подобно. Отпивам голяма глътка вино, а после отново вдигам очи. Обаче не знам кого да огледам първи — Джош или нея.

Нея!

Блондинка е. Доста кльощава, с оранжеви бързоходки и едно от онези снежнобели безръкавни сака, които носят жените от рекламите за нискомаслено кисело мляко или паста за зъби. От онези сака, които можеш да облечеш само ако си много добра в гладенето — което просто идва, за да покаже колко досадно педантична е тя. Ръцете й са леко загорели, а в косата й прозират кичури, сякаш е ходила на море.

Когато плъзвам поглед към Джош, усещам как стомахът ми се свива на топка. Той си е просто… Джош. Същата руса непокорна коса, същата глупашка, крива усмивка, с която се обръща към управителя, същите избелели дънки, същите платнени маратонки (някакво готино японско име, което така и не успях да запомня), същата риза…

Чакай малко! Вторачвам се невярващо в него. Та това е ризата, която му подарих за рождения му ден!

Как може да постъпва така с мен?! Този човек няма ли сърце?! Да облече моята риза на нашето място! И се усмихва на това момиче така, сякаш на света не съществува никоя друга, освен нея! А сега даже хваща ръката й и казва нещо смешно, което не мога да чуя, но което я кара да отметне назад глава и да се озъби със снежнобялата си рекламна усмивка.

— Изглеждат много добре заедно — отбелязва весело в ухото ми Сейди.

— Нищо подобно! — промърморвам аз. — Млъквай!

Управителят на ресторанта ги води към масата до прозореца. Аз свеждам глава, бръквам в джоба си и включвам дистанционното на микрофона. Звукът е доста слаб и леко жужащ, но все пак чувам съвсем ясно гласовете им.

— Изобщо не обръщах внимание. Оказва се обаче, че накрая проклетата джипиес система ме е откарала пред съвсем друга „Света Богородица“! — Ухилва й се чаровно и тя се изкисква.

Идва ми буквално да скоча от масата и да му зашлевя един шамар — толкова съм бясна. Ама това си е нашата смешка! Това се случи на нас! Бяхме в Париж и се озовахме пред неправилната „Света Богородица“ и накрая така и не видяхме истинската катедрала Нотр Дам. Да не би вече да е забравил, че това го е преживял с мен? Да не би да е предприел систематично изтриване на моя образ от живота си?

— Изглежда много щастлив, не мислиш ли? — отбелязва спокойно Сейди.

— Не, не е щастлив! — поглеждам я кръвнишки аз. — Намира се в пълно отрицание!

В момента поръчват бутилка вино. Страхотно! Сега ще трябва да ги гледам как се напиват и започват да флиртуват. Грабвам няколко маслини от чинията пред себе си и започвам да предъвквам печално. Сейди вече се е вмъкнала на стола срещу мен и ме наблюдава съчувствено.

— Предупредих те! Не е хубаво да преследваш мъжете! — обажда се по едно време.

— Аз не го преследвам! Само… се опитвам да го разбера. — Разклащам чашата си с вино и се заглеждам замислено в нея. — Всичко свърши толкова внезапно. Той просто ме отряза. А аз исках да поработим върху връзката си. Исках да поговорим и да обсъдим проблемите си. Като например от мисълта за обвързването ли се е уплашил? Или има някоя друга? Обаче той отказва да разговаря с мен. Дори не ми даде шанс!

Хвърлям поглед на Джош, който се усмихва мило на Мари, докато сервитьорът вади корковата тапа от бутилка вино. Все едно гледам първата ни среща. Съвсем същото е — само усмивки, смешни истории и вино. Къде се обърка всичко? Как стана така, че сега седя скрита в ъгъла и го подслушвам с микрофон?

А после се сещам — решението идва като просветление! Привеждам се към Сейди и изричам настойчиво:

— Върви и го попитай!

— Какво да го питам? — смръщва се тя.

— Къде се объркаха нещата? Попитай Джош какво не ми е наред? Накарай го да говори на глас, така, както направи с Ед Харисън! И тогава всичко ще ми се изясни!

— Не мога да сторя подобно нещо! — възпротивява се тя.

— Напротив, можеш! Влез в главата му! Накарай го да говори! Това е единственият начин, по който мога да се свържа с него… — Не довършвам, защото точно в този момент една сервитьорка се приближава до масата ни с изваден бележник. — О, здравейте! Бих искала, мммм… една супа! Благодаря!

Когато сервитьорката се отдалечава, аз правя мили очички на Сейди и изричам тъжно:

— Моля те! Дойдох чак дотук! Положих такива усилия да си изясня нещата!

За миг настъпва тишина. После Сейди подбелва отегчено очи и отсича:

— Хубаво де!

Изчезва и секунда по-късно се появява точно до масата на Джош. Наблюдавам сцената с галопиращо от вълнение сърце. Натъпквам слушалката още по-навътре в ухото си, без да обръщам внимание на досадното жужене, и се заслушвам в кръшния смях на Мари, която разказва някаква смешна история за яздене на коне. Установявам, че има лек ирландски акцент, който не бях забелязала досега. Когато вдигам очи, виждам, че Джош долива чашата й.

— Очевидно си имала удивително детство! — тъкмо казва той. — Разкажи ми повече за него!

— Какво по-точно искаш да знаеш? — засмива се тя и отчупва от хлебчето си.

Обаче не го слага в устата си. Виждам я.

— Всичко! — усмихва се той.

— Ще ни трябва повечко време.

— Не бързаме за никъде, нали така? — отбелязва Джош и гласът му се смъква с няколко тона.

Наблюдавам ужасено цялата сцена. Ама те започват цялата онази игра на погледи, която предшества най-важното! Сигурно всеки момент той ще хване ръката й, че дори и по-лошо! Какво още чака Сейди?!

— Добре. Ами… родена съм в Дъблин — започва с кокетна усмивка Мари. — Третото от три деца.

— Защо скъса с Лара? — Гласът на Сейди прозвучава толкова пронизително в микрофона ми, че едва не си удрям главата в тавана. Изобщо не я бях забелязала кога се е примъкнала зад стола на Джош.

И веднага разбирам, че Джош я е чул. Ръката му замръзва във въздуха, докато се опитва да си налее газирана вода.

— Двамата ми братя ме тормозеха през цялото ми детство — продължава безгрижно Мари, очевидно нищо не забелязала. — Бяха толкова зли, че…

— Защо скъса с Лара? Какво се обърка? Разкажи на Мари за това! Разкажа й веднага, Джош!

— Подхвърляха жаби в леглото ми, в ученическата ми раница… а веднъж дори в попарата ми на закуска! — Мари се засмива и вдига очи към Джош, безсъмнено очаквайки от него да реагира по някакъв начин.

Обаче той се е вкаменил като статуя и слуша как Сейди пищи в ухото му: „Кажи й, кажи й, кажи й!“.

— Джош? — размахва ръка пред очите му Мари. — Чу ли нещо от онова, което казах?

— Извинявай! — разтрива чело той. — Нямам представа какво стана току-що. Та какво казваше?

— О, нищо особено! — свива рамене тя. — Просто ти разказвах за братята си.

— Да, точно така! За братята ти! — С огромно усилие на волята той се концентрира върху нея и й се усмихва мило. — Е, не прекаляваха ли със загрижеността си за своята малка сестричка?

— Гледай да не ти се наложи да го установиш на свой гръб! — усмихва се тя и отпива глътка вино. — Ами ти? Имаш ли брат или сестра?

— Кажи защо скъса с Лара! Какво не й беше наред?

Забелязвам как очите на Джош отново придобиват познатото стъклено изражение. Изглежда така, сякаш се опитва да долови далечно ехо на славей в долината.

— Джош? — привежда се към него Мари. — Джош!

— Извинявай! — мръщи се пред нея той и тръсва глава. — Много съжалявам! Странна работа. Тъкмо си мислех за бившата ми приятелка — Лара.

— О! — Мари продължава да се усмихва. Абсолютно същото количество усмивка, но от погледа ми не убягва онова характерно сковаване на челюстта. — И какво по-точно си мислеше?

— Нямам представа — махва с ръка Джош и отново тръсва озадачено глава. — Но в най-общи линии си мислех какво точно се обърка между нас.

— Е, някои връзки просто приключват — отбелязва непринудено Мари и отпива, но този път вода. — Никой не може да каже защо. Подобни неща са нещо напълно нормално.

— Да. — Очите на Джош все още имат онова отнесено изражение, което не е никак изненадващо, тъй като Сейди вие като сирена в ухото му: „Кажи защо се объркаха нещата! Кажи го на глас!“.

— Така. — Мари се опитва да смени темата. — Как мина седмицата ти? Онзи мой клиент ми стъжни живота през последните дни. Спомняш ли си го — дето ти разказвах за него?

— Може би беше малко прекалено напрегната — изстрелва внезапно Джош.

— Кой?

— Лара.

— О! — Забелязвам, че Мари прави усилие да се престори на заинтересована.

— Непрекъснато ми четеше за разни „проблеми на връзките“ от някакво тъпо списание и държеше да обсъждаме сходствата си с някаква друга двойка. Часове наред! Това определено ме дразнеше. Защо винаги трябваше да анализира всичко? Защо винаги настояваше да разнищваме всяка по-остра реплика между нас или разговор?!

Изгълтва виното си наведнъж, а аз се втренчвам втрещена в него. През ум не ми беше минавало, че се чувства по този начин!

— Това действително звучи крайно неприятно — кима съчувствено Мари. — Както и да е. Та как мина онова важно заседание? Нали спомена, че шефът ти се канел да направи важно съобщение?

— Какво друго? — пищи Сейди в ухото на Джош, заглушавайки безвъзвратно Мари. — Какво друго?!

— Пълнеше банята с всевъзможни боклуци и кремове — продължава Джош и се смръщва леко при този спомен. — Всеки път, когато се опитвах да се обръсна, ми се налагаше да си проправям път през нейните отвратителни бурканчета! Направо ме подлудяваше!

— Досадна работа! — отбелязва Мари с престорено безгрижие. — Та както и да е…

— И проблемът беше в малките неща! Например, непрекъснато пееше под душа! Така де, не че имам нещо против пеенето, но една и съща песен всеки божи ден… Писва ти! И изобщо нямаше желание да разшири кръгозора си, да приеме нови неща! Тя не обичаше да пътува, не обичаше същите неща като мен!… Например, веднъж й купих една книга с фотографии на Уилям Егълстън — мислех си, че после можем да я обсъдим, да имаме обща тема на разговор… Обаче тя просто я прелисти без капчица интерес… — В този момент Джош очевидно най-сетне забелязва Мари, чието лице почти се е смръзнало в опит да го изслуша любезно. — Господи. Мари, съжалявам! — Потрива лице с две ръце. — Направо не знам защо тази Лара непрекъснато ми излиза в съзнанието! Хайде да говорим за нещо друго!

— Нямам нищо против! — усмихва се сковано Мари. — Исках да ти разкажа за онзи мой клиент — онзи, супервзискателния, от Сиатъл. Спомняш ли си за него?

— Разбира се, че си спомням! — кимва той и протяга ръка към виното. Но после очевидно променя мнението си и вдига чашата си с газирана вода.

— Супата? Извинете, госпожице, вие ли сте поръчали супа? Госпожице?!

Едва сега осъзнавам, че до мен е застанал сервитьор с поднос, върху който се виждат супа и панерче с хляб. Нямам никаква представа откога горкият човек се опитва да привлече вниманието ми.

— О, да, разбира се! — побързвам да кимна аз. — Да, благодаря!

Сервитьорът поставя храната пред мен и аз послушно грабвам лъжицата, ала не мога да сложа и хапка в устата си. Твърде шокирана съм от всичко, което току-що каза Джош. Как е могъл да изпитва всички тези отрицателни емоции и нито веднъж да не ми каже?! Да не направи опит поне?! Щом толкова го е дразнело пеенето ми, защо не ми го е казал? А що се отнася до онази книга с фотографиите, аз си помислих, че я е купил за себе си! А не за мен! Откъде да знам, че е имала такова огромно значение за него?!

— Готово! — Сейди се материализира пред мен и отново се вмъква в стола отсреща. — Това определено беше интересно! Сега вече си наясно какво точно се е объркало. Що се отнася до пеенето, склонна съм да се съглася с него — допълва. — Пееш ужасно фалшиво!

Абе тази жена няма ли поне капка съчувствие в призрачната си душа?!

— Много благодаря! — отвръщам тихо, но студено и се вторачвам отчаяно в супата си. — Но знаеш ли кое е най-лошото? Че той никога не ми е казвал тези неща! Нито едно от тях! Ако знаех, можех да се поправя! И щях да се поправя! — Ръката ми автоматично започва да троши филийката хляб върху покривката. — Ако ми беше дал шанс…

— Е, вече можем ли да тръгваме? — подхвърля отегчено пралеля ми.

— В никакъв случай! Още не сме свършили! — стрелкам я с поглед аз. — А сега върви и го попитай какво е харесвал в мен!

— Какво е харесвал в теб ли? — Сейди ми хвърля поглед, изпълнен с дълбоки съмнения. — Сигурна ли си, че въобще е имало нещо, което да е харесвал в теб?

— Разбира се! — просъсквам вбесено аз. — Няма как да е нямало! Върви!

Сейди отваря уста, канеща се да каже нещо, но после променя решението си, свива рамене и се плъзва през ресторанта. Натъпквам отново слушалката в ухото си и хвърлям крадешком поглед на Джош. Той си пийва вино и играе с една от маслините в чинията си, докато слуша Мари.

— … три години са много време — долавям гласа й на фона на всеобщото жужене и потракване на прибори. — Няма спор, че беше много трудно да сложим край, обаче нито за момент не съжалих и не погледнах назад. Та във връзка с това искам да кажа, че… понякога се налага действително да скъсаш с някого, но това не ти пречи да продължиш напред! — Изгълтва виното си. — Разбираш какво искам да кажа, нали?

Джош кима на автопилот, но отдалече се вижда, че изобщо не я чува. Пак се е сдобил с онова отнесено изражение и се опитва да се откъсне от Сейди, която пищи в ухото му: „А какво ти харесваше в Лара? Кажи го! Кажи го!“.

— Харесваше ми неизчерпаемата й енергия — изстрелва несъзнателно той. — И това, че по нея винаги имаше по някакъв чудат елемент. Например някоя интересна огърлица… или молив, втъкнат в косата й, или нещо подобно… И това, че никога не пропускаше да оцени онова, което правех за нея. Нали знаеш — има жени, които, колкото и да правиш за тях, винаги го приемат така, сякаш им се полага по право, и не ти благодарят. Обаче тя… беше много сладка в това отношение! Изключително освежаваща на фона на предишните ми приятелки!

— Да не би отново да става въпрос за бившата ти приятелка? — В гласа на Мари се долавя някакъв режещ елемент, който дори аз мога да усетя и който ме кара да примигна сконфузено. Виждам, че Джош също си дава сметка за това.

— Мамка му! Мари, много извинявай! Направо не знам какво ми става днес! И защо изобщо мисля в момента за нея! — Потрива чело, а в очите му е изписан такъв страх, че ми става жал за него.

— Ако питаш мен, смятам, че все още си обсебен от нея! — изрича ледено Мари.

— Какво?! — поглежда я стреснато Джош и избухва в смях. — Изобщо не съм обсебен! Всъщност вече дори не мисля за нея!

— Тогава защо държиш да ми разкажеш колко страхотна е била? — просъсква Мари и аз втрещена наблюдавам как тя хвърля салфетката си на масата, избутва стола си и се изправя. — Когато прецениш, че си я превъзмогнал, обади ми се!

— Но аз съм я превъзмогнал! — възкликва ядосано Джош. — Исусе! Ама това е пълен абсурд! До днес изобщо не се бях сещал за нея! — И той избутва стола си и се опитва да привлече вниманието на Мари. — Чуй ме, Мари! Да, с Лара имахме връзка. Беше хубаво, но не беше нищо особено. А после свърши. Край! Ясен ли съм?

Мари поклаща тъжно глава и казва:

— И затова непрекъснато говориш за нея, така ли?

— Не е вярно! — изкрещява безпомощно Джош, но толкова силно, че половината ресторант се обръща към него. — Обикновено не го правя! Не съм мислил или говорил за нея от седмици! Вече не помня откога! И нямам представа какво, по дяволите, ми става днес!

— Очевидно имаш нужда от още малко време, за да си изясниш нещата — изрича Мари, но този път по-скоро съчувствено, отколкото злобно. — До скоро, Джош!

И тя започва да се провира бързо между масите и напуска ресторанта, а Джош се отпуска безпомощно на масата. Когато е объркан, изглежда още по-страхотно, отколкото когато е щастлив. Със сетни усилия на волята успявам да сподавя желанието си да хукна при него, да го прегърна и да му кажа, че и без това никога не е имал желание да излиза с такава перфектна жена, сякаш извадена от реклама на паста за зъби.

— Е, вече доволна ли си? — чувам гласа на Сейди, която се връща на масата ми. — Застана на пътя на истинската любов! Не бих допуснала, че си от този тип жени!

— Това не беше истинска любов! — смъмрям я тихо аз.

— Ти откъде знаеш?

— Защото знам и толкова! Млъквай!

После и двете мълчаливо наблюдаваме как Джош плаща сметката, грабва якето си и се изправя, за да си тръгне. Челюстта му е стегната, от лекотата на походката му няма и следа, а в моята душа се долавя проблясък на вина. Но си налагам да не й обръщам внимание. Знам, че постъпвам правилно! Не само заради себе си, но и заради Джош! Знам, че мога да оправя нещата между нас! И този път ще се получи! Сигурна съм!

— Хайде, излапвай си яденето! — вади ме Сейди от мечтанието ми. — Трябва да се прибираме! Време е да започнеш да се гласиш!

— За какво? — поглеждам я объркано аз.

— За нашата среща!

О, боже! Бях напълно забравила за това!

— Но тя е след шест часа! — изтъквам очевидното. — Освен това ще се срещнем само за по едно питие. Няма за къде да бързаме!

— Едно време ми трябваше цял ден, за да се приготвя за партитата! — отсича тя и ме поглежда обвинително. — А това сега е моята среща! Ти ще представляваш мен! Трябва да изглеждаш божествено!

— Ще изглеждам толкова божествено, колкото ми е възможно, ясно ли е? — отсичам и загребвам от супата си.

— Но нали още не си избрала тоалета си! — настоява нетърпеливо Сейди. — А вече е два часът! Трябва да се прибираме веднага! Веднага!

Господи!

— Добре де, както кажеш! — махвам с ръка и бутвам настрани супата си — и без това вече изстина. — Да тръгваме!

* * *

През целия път към дома не обелвам и думица. Джош е уязвим. Джош е объркан. Сега е идеалният момент да разпаля отново пламъка на нашата любов! Но този път трябва да се съобразя с онова, което току-що научих. Налага се да се променя!

Продължавам мазохистично да се връщам към всяка дума, която той изрече на онази маса. Опитвам се да запечатам в съзнанието си всеки детайл. И всеки път, когато стигам до една конкретна фраза, нещо в сърцето ми трепва болезнено: „Беше хубаво, но не беше нищо особено“.

Вече всичко ми е пределно ясно. Връзката ни не е била нищо особено, защото той не е бил честен с мен! Не е споделял с мен нито едно от онези неща, които са го дразнели. И напълно логично те са се трупали, докато накрая не е издържал и ме е зарязал. Ей така, внезапно.

Обаче сега няма никакво значение. Няма значение, защото съм наясно с проблемите, от което следва, че мога и да ги разреша. Вече съм съставила план за действие. Ще започна от разчистването и подреждането на банята си!

Веднага щом влизам вкъщи, аз се насочвам право натам.

Ала Сейди безотказно ме следва и продължава да ми опява:

— Какво ще облечеш тази вечер? Покажи ми!

— После — опитвам се да я махна от пътя си аз.

— Не после! Сега! Веднага! Стига вече!

— Хубаво де! — Насочвам се към спалнята си и дръпвам завеската, която скрива гардероба ми. — Какво ще кажеш за… това? — Грабвам напосоки една дълга пола и новият ми корсет от „Топшоп“ — лимитирана серия. — И може би някакво високо токче…

— Каквооо?! Корсет?! — Сейди ме гледа така, сякаш подхвърлям към нея заклано прасе. — И дълга пола?!

— Сега модата е такава, не си ли забелязала? Ако искаш да знаеш, този тоалет е доста модерен! И това не е корсет като едно време! Съвсем друг тип е.

Сейди докосва леко дрехата и потръпва от погнуса.

— Мама ме накара да нося веднъж корсет — за сватбата на леля ми — отбелязва. — Обаче аз го хвърлих в камината, а после тя ме заключи в стаята ми и заръча на прислугата да не ме пуска!

— Така ли? — Пряко волята си усещам зараждащо се любопитство. — И не те взеха на сватбата ли?

— Голяма работа! — махва с ръка пралеля ми. — Аз се измъкнах през прозореца, хвърлих се на колата, отпраших за Лондон и си подстригах косата! — отсича с неприкрита гордост тя. — Когато после майка ми ме видя, гътна се на легло и два дена не можа да се изправи!

— Малеее! — Оставям дрехите си на леглото и този път се заглеждам съвсем сериозно в Сейди. — Ти си била голяма бунтарка! За всичко ли се държеше така?

— В интерес на истината, доста тормозех родителите си. Обаче те бяха буквално задушаващи! Типични викторианци! Къщата ни беше като музей! — Потръпва от очевиден ужас. — Баща ми не одобряваше нито снимките, нито чарлстона, нито коктейлите… Всъщност нищо не одобряваше! Смяташе, че момичетата трябва да прекарват времето си в подреждане на цветя и ръкоделие. Примерно като моята сестра Вирджиния.

— Искаш да кажеш… баба? — Неочаквано осъзнавам, че разказът й ми става много интересен и с нетърпение очаквам да чуя повече за миналото на семейството. Спомням си баба единствено като белокоса старица, които обича да чопли нещо в градината. Изобщо не мога да си я представя като момиче. — Каква беше тя?

— Непоносимо добродетелна! — отговаря пралеля ми и сбърчва отвратено лице. — Точно тя носеше корсети! Дори и когато целият свят се отказа от тях, Вирджиния не прекрачваше прага на стаята си без корсет, вдигаше си дългата коса на стегнато кокче и всяка седмица ходеше в църквата, за да подрежда цветята! Беше най-скучното момиче в Арчбъри! И нищо чудно, че се омъжи за най-скучния мъж в Арчбъри! Родителите ни бяха на седмото небе!

— Какво е това Арчбъри?

— Където живеехме. Село в графство Хартфордшир.

Това ми напомня нещо. Арчбъри… сигурна съм, че съм чувала за…

— Хей, почакай! — провиквам се внезапно. — Къщата в Арчбъри! Онази, която е изгоряла през 1960-те! Това ли е вашата къща?

Всичко започва да се връща в главата ми. Преди много години татко ми разказваше за старата фамилна къща в Арчбъри и дори ми показа черно-бяла снимка на нея от деветнайсети век. Казваше, че като малки, двамата с чичо Бил прекарвали по цяло лято там, а после, когато баба им и дядо им починали, дори се преместили да живеят там. Било много красиво — с дълги, широки коридори, огромни килери и величествено стълбище. Но след пожара земята била продадена и на нейно място били построени множество малки къщички.

— Точно тя. Да, спомням си, че по това време Вирджиния живееше там със семейството си. Впрочем именно тя причини пожара. Забравила някаква свещ. — Сейди внезапно млъква, а след няколко секунди добавя не без доза сарказъм: — В крайна сметка се оказа, че не била толкова перфектна!

— Веднъж минахме през селото — опитвам се да я успокоя аз. — Видяхме новите къщи. Не са чак толкова лоши.

Ала Сейди очевидно изобщо не ме чува. С отнесен поглед изрича:

— Изгубих всичко. Всички мои неща, които държах там, докато пътувах по чужбина. Всичко изгоря в този пожар!

— Ужасно… — промърморвам сконфузено.

— Какво значение има? — провиква се неочаквано тя, дошла на себе си. — На кого му пука?! — Завърта се по посока на гардероба ми и властно изрича: — Извади всичките си дрехи! Искам да ги видя!

— Както кажеш — свивам рамене, грабвам едновременно няколко закачалки и ги стоварвам на леглото. — Разкажи ми за съпруга ти! Какъв беше той?

Сейди се замисля за момент, а после отговаря:

— На сватбата ни беше облечен с аленочервена жилетка. Освен това не си спомням почти нищо за него.

— Само това ли помниш? Една жилетка?!

— А, да! Имаше и мустаци — допълва тя.

— Не те разбирам — отбелязвам, докато продължавам да хвърлям дрехи на леглото си. — Как си могла да се омъжиш за човек, когото не обичаш?

— Защото това беше единственият начин да избягам от дома! — изтъква Сейди така, сякаш това се подразбира от само себе си. — Непрекъснато се карах с родителите си. Баща ми беше спрял издръжката ми, викарият се отбиваше у дома всеки ден, всяка вечер бях заключвана в стаята си…

— Че какво толкова си направила? — възкликвам, изгаряща от любопитство. — Да не би пак да са те арестували?

— Това… няма значение — отговаря след кратка пауза Сейди. Обръща ми гръб и се втренчва в прозореца. — Важното е, че просто трябваше да се махна оттам. И бракът ми се стори най-лесният начин. Междувременно родителите ми вече ми бяха намерили подходяща партия. Ако щеш ми вярвай, но в онези години мъжете не се редяха на опашка, за да ти искат ръката!

— О, знам! И днес е така! — кимвам съчувствено. — Всеизвестен факт е, че в Лондон не може да бъде намерен нито един свестен, необвързан мъж! Нито един!

Когато вдигам очи, забелязвам, че пралеля ми ме съзерцава с видимо озадачение. После бавно изрича:

— Нашите ги изгубихме в Голямата война.

— О, наистина! — преглъщам сконфузено. — Голямата война.

Има предвид Първата световна война. Изобщо не се сетих за това!

— А онези, които все пак оцеляха, вече не бяха същите. Бяха ранени. Разбити и душевно, и физически. Или изпълнени с чувство за вина, че са оцелели… — През лицето й преминава сянка. — По-големият ми брат също беше убит. Казваше се Едуин. Беше само на деветнайсет. Родителите ми така и не успяха да го преживеят.

Втрещявам се. Значи съм имала и правуйчо Едуин, който е бил убит по време на Първата световна война? Защо никой не ми е разказвал тези неща?!

— Какъв беше той? — изричам тихо. — Имам предвид… Едуин?

— Беше… много забавен. — Устните й се изкривяват, като че ли се кани да се усмихне, но не може да си го позволи. — Караше ме да се смея. Правеше родителите ми по-поносими. Правеше всичко в живота ни по-поносимо.

В стаята настъпва гробна тишина. Нарушава я единствено едва доловимият звук от телевизора в апартамента над нас. Лицето на Сейди замръзва. В момента е далеч от мен, далеч в спомените си. Изглежда така, сякаш е в транс.

Накрая решавам да наруша мълчанието и питам предпазливо:

— Но дори и да е нямало много подходящи мъже на разположение, налагаше ли се да се омъжваш? Имам предвид за някой напълно непознат за теб, само и само да си омъжена? Защо не почака истинския? Ами любовта? Къде отиде тя?

— Ами любовта? — имитира ме саркастично тя, набързо излязла от мечтателното си състояние. После отсича безапелационно: — Стига си ми бръщолевила за тази любов! — Оглежда нахвърляните по леглото ми дрехи и разпорежда: — Подреди ги така, че да мога да ги разгледам всичките! Аз ще избера тоалета ти за тази вечер! И в никакъв случай няма да бъде отвратителна пола, дълга до земята!

Няма съмнение, че разсъждава от собствения си опит на младини.

— Окей! — кимвам и разстилам дрехите си на леглото. — Избирай!

— Отговарям също така и за прическата и грима ти! — добавя тя с глас, който не търпи възражение. — Въобще отговарям за всичко тази вечер!

— Добре — отвръщам търпеливо.

Запътвам се обратно към банята, но съзнанието ми все още не може да се освободи от онова, което ми разказа моята пралеля. Никога досега не съм си падала по родословни дървета и семейна история. Но си давам сметка, че това било доста интересна работа. Може да взема да накарам татко да изкопае някоя и друга снимка на старата фамилна къща. Сигурна съм, че ще бъде много щастлив да ми помогне.

Затварям вратата на банята и плъзвам поглед по бурканчетата и тубичките, опасващи целия ръб на мивката. Хммм. Като че ли Джош има право. Може пък да нямам нужда едновременно от ексфолиант с кайсиеви ядки, ексфолиант с житни кълнове и ексфолиант с морска сол. Така де, колко може да си изтърка човек кожата?!

Половин час по-късно всичко е организирано в стройни редици, а на пода се мъдри торбичка с полупразни бурканчета и тубички за изхвърляне. Ето че моят план за действие вече влезе в действие! Ако сега Джош зърне банята ми, несъмнено ще бъде много впечатлен! Идва ми едва ли не да направя снимка на мивката си и да му я изпратя. Изпълнена със задоволство от добре свършената работа, аз надниквам в спалнята си, но никъде не зървам Сейди.

— Сейди? — провиквам се.

Никакъв отговор. Надявам се, че е добре. Очевидно не й беше никак лесно да се върне към спомените за брат си. Може пък да има нужда от малко усамотение.

Оставям торбичката с бурканчетата за изхвърляне до външната врата, за да не забравя да я изнеса на боклука. Следващата задача в списъка ми включва намирането на онази фотографска книга, за която той говореше в ресторанта. Все трябва да е някъде тук. Може би под дивана…

— Открих го! — гръмва неочаквано в главата ми възбуденият глас на Сейди и аз едва не удрям главата си в масичката до дивана.

— Не прави повече така! — скастрям я аз, изправям се и посягам към чашата чай на масичката. — Извинявай! Просто исках да кажа… Добре ли си? Искаш ли да поговорим? Знам, че нещата не са били много лесни за теб, но…

— Да, нещата не бяха никак лесни! — срязва ме безцеремонно тя. — Гардеробът ти е изключително беден на свестни тоалети!

— Не говорех за дрехите! Имах предвид чувствата! — натъртвам и я поглеждам многозначително. — Преживяла си много. Не може да не ти се е отразило…

Обаче Сейди като че ли изобщо не ме чува. Или просто се преструва, че не ме чува.

— Намерих ти тоалет! — обявява тържествено. — Ела да го видиш! Бързо!

Щом не иска да говори за болката си, да не говори. Не мога да я карам насила, я!

— Страхотно! Какво ми избра? — Ставам и се насочвам към спалнята си.

— Не е там! — провиква се Сейди и застава на пътя ми. — Трябва да излезем! В един магазин е!

— Магазин ли? — втренчвам се неразбиращо в нея аз. — Какво искаш да кажеш с това „в магазин“?

— Бях принудена да изляза и да ти потърся! — отсича тя и вирва предизвикателно брадичка. — В гардероба ти няма нищо нормално! Никога досега не бях виждала такива парцаливи дрехи!

— Дрехите ми не са парцаливи!

— Затова излязох — продължава тя, без изобщо да ми обръща внимание — и ти намерих една великолепна рокля! Истински ангел! Непременно трябва да я купиш!

— Къде? — питам, като се опитвам да се сетя къде би могла да е ходила. — В кой магазин? Да не би да си ходила в центъра на Лондон?

— Ще ти покажа! Хайде! Не си забравяй чантата!

Не мога да не се почувствам трогната, представяйки си как горката ми пралеля е обикаляла „Маркс енд Спенсър“ или който и да било друг магазин, за да ми търси подходящ тоалет.

— Окей, добре! — изричам накрая. — Стига да не изпразниш банковата ми сметка! — Грабвам си чантата и ключовете. — Хайде, покажи ми!

Очаквам Сейди да ме поведе към станцията на метрото и да ме завлече на Оксфорд Съркъс или някъде там. Но вместо това тя завива точно зад ъгъла на нашата кооперация и навлиза в поредица от малки улички, за чието съществувание изобщо не бях подозирала.

— Сигурна ли си, че е тук? — обаждам се колебливо.

— Разбира се! — отговаря тя и пак се опитва да ме влачи напред. — Хайде!

Минаваме покрай поредица от къщи, малък парк и колеж. Наоколо не се вижда нищо, дори бегло наподобяващо магазин. Тъкмо се каня да кажа на Сейди, че се е объркала, когато тя завива зад поредния ъгъл и с триумфален жест отсича:

— Стигнахме!

Намираме се пред поредица от малки магазинчета. Има едно за вестници и списания, след него химическо чистене, а точно на другия ъгъл — врата с дървена табела над нея, на която пише: „Мода от различни епохи“. На витрината се вижда манекен с дълга рокля от сатен, ръкавици до лактите, шапка с воалетка и изобилие от брошки. До манекена са подредени стари кутии за шапки и архаична тоалетка, върху която се мъдрят емайлирани четки за коса от всякакъв вид и порядък.

— Това е най-добрият моден магазин във вашия район! — отсича тя. — Който успях да открия за това кратко време, разбира се. Но пък вътре има всичко, което ни трябва. Хайде!

И преди да успея да кажа каквото и да било, тя вече е потънала в магазина. Аз нямам никакъв друг избор, освен да я последвам. Вратата се отваря с тихо иззвъняване на звънче. Иззад миниатюрния щанд ми се усмихва жена на средна възраст. По раменете й пълзят дълги кичури зле боядисана руса коса в отровен нюанс на жълтото. Облечена е в нещо, което, след известен размисъл, разпознавам като оригинален кафтан от седемдесетте на яркозелени кръгове. От врата й висят няколко кехлибарени огърлици.

— Здравейте! — усмихва ми се любезно тя. — Добре дошли в моя магазин! Аз съм Нора. Идвали ли сте и преди?

— Здравейте! — кимам в отговор. — Не. За първи път влизам тук.

— От някоя конкретна епоха или дреха се интересувате?

— Ами… просто ще поогледам — усмихвам се сконфузено. — Благодаря!

Изгубила съм от поглед Сейди, затова просто тръгвам небрежно из магазина. Никога не съм си падала по стари дрехи, но не мога да отрека, че дори и аз откривам тук страхотни нещица. Рокля от шейсетте в сюрреалистично розово се мъдри до перука във формата на кошер. Целият рафт над тях е пълен с оригинални корсети и фусти. Шивашкият манекен в ъгъла е облечен в сватбена рокля в кремава дантела, заедно с воала и дори миниатюрен, хербаризиран букет. В стъкления шкаф се виждат бели ботушки за пързаляне на лед, намачкани от дълга употреба. Има и колекции от ветрила, чанти, стари червила…

— Къде си? — Нетърпеливият глас на Сейди пронизва тъпанчетата ми. — Хайде, ела!

Прави ми знак да отида в ъгъла на магазина. Изпълнена с грозни предчувствия, аз правя няколко плахи крачки натам.

— Сейди — прошепвам едва чуто, — съгласна съм, че всичко тук е много готино, но не забравяй, че отивам просто на едно питие! Нищо особено! Не вярвам да смяташ, че…

— Виж! — махва победоносно с ръка тя. — Идеална е!

Никога повече няма да позволя призрак да ми дава модни съвети!

Сейди ми сочи към рокля от 1920-те години, типична за движението на флепърите[1]. Бронзова копринена рокля с паднала талия, малки ръкавки, покрити с мъниста, и пелерина към нея. На етикета пише: „Оригинална рокля от 1920-те, изработена в Париж“.

— Не е ли зашеметяваща?! — писука Сейди и се върти около роклята с очи, светнали от ентусиазъм. — Приятелката ми Бънти имаше подобна, само че в сребърно!

— Сейди! — изричам, след като успявам да върна гласа си. — Не мога да облека подобно нещо на среща! Не бъди глупава!

— Разбира се, че можеш! Пробвай я! — И се опитва да ме тика с кльощавите си бели ръчички. — Естествено, после ще ти се наложи да си отрежеш косата, но…

— Няма да си режа косата! — отстъпвам ужасено от нея аз. — И за нищо на света няма да облека подобно нещо!

— Ама аз ти открих и подходящи обувки! — все едно не чула нищо, продължава да си нарежда Сейди, отлита леко към близкия рафт и ми сочи някакви бални пантофки в същия бронзов оттенък. — Както и истински грим! — Завърта се около стъклен шкаф и ми посочва кутийка от бакелит, до която се вижда надпис: „Оригинален комплект за гримиране от 1920-те. Изключително рядка находка!“.

— Имах комплект точно като този! — изрича мечтателно тя и го съзерцава с нега. — Това са най-добрите гримове, правени някога! Ще те науча как се слага!

Да бе!

— Сейди, аз знам как се слага червило и грим, благодаря!

— Изобщо си нямаш на представа! — срязва ме безцеремонно тя. — Но нищо! Аз ще те науча! — допълва благосклонно. — И ще накъдрим косата ти с маша! Видях, че тук предлагат и такива! — И ми сочи старо кашонче, в което забелязвам някаква чудата метална джаджа. — Ако направиш известно усилие, ще изглеждаш къде-къде по-добре! Само да можехме да ти намерим и свестни найлонови чорапи… — И започва да върти глава като обезумяла.

— Сейди, престани! — просъсквам вбесено. — Сигурно си луда да допуснеш, че ще купя каквото и да било от…

— Божичко, все още помня оня неповторим аромат на подготовката за партитата! — изрича мечтателно тя и притваря очи. — Червило и опърлена коса…

— Опърлена коса ли?! — изписквам вече не на шега ужасена. — За нищо на света няма да ти позволя да ми пърлиш косата!

— О, я не ми се пени толкова! — махва нетърпеливо с ръка тя. — Невинаги се стига до опърляне!

— Оправяте ли се? — появява се внезапно Нора с подрънкване на кехлибарените си огърлици и аз подскачам стреснато.

— О, да. Благодаря!

— От двайсетте ли конкретно се интересувате? — пита и се насочва към един стъклен шкаф. — Разполагаме с някои прекрасни оригинални неща. Сдобихме се с тях съвсем наскоро от един аукцион.

— Да, виждам — кимам любезно. — Тъкмо ги разглеждах.

— Само за това не съм сигурна какво е… — Взема малко изящно бурканче, обърнато върху кръгла основа. — Странен предмет. Какво е според вас? Може би някакъв вид медальон?

— Пръстен за руж! — отсича Сейди и подбелва отегчено очи. — Абе, вече никой ли не знае нищо за модата?!

— Мисля, че е пръстен за руж — не мога да се стърпя да не се направя на компетентна аз.

— Аха! — възкликва Нора силно впечатлена. — Значи сте експерт по двайсетте! Значи сигурно знаете и как се използва тази стара маша! — Вади от кашона странната джаджа и я вдига предпазливо. — Сигурно е необходимо голямо майсторство, за да боравиш с такова неща! Опасявам се, че е доста преди времето ми!

— Лесна работа! — просъсква презрително Сейди в ухото ми. — Ще ти покажа!

Звънчето на вратата звънва и в магазинчето влизат две момичета, които автоматично започват да ахкат и охкат.

— Това място е жестоко! — чувам едното да казва.

— Извинете! — усмихва ми се Нора. — Ще ви оставя да поразгледате. Ако пожелаете да пробвате каквото и да било, обадете ми се!

— Непременно! — усмихвам се в отговор. — Благодаря!

— Кажи й, че искаш да пробваш бронзовата рокля! — изстрелва автоматично Сейди. — Хайде, бързо!

— Престани! — просъсквам, когато продавачката се отдалечава. — Не искам да я пробвам!

Сейди се смръщва и отбелязва:

— Не може да не я пробваш! Ами ако не ти стане?

— Няма да я пробвам, защото няма да я облека довечера! — отсичам и усещам, че започвам да се вбесявам. — Слез на земята, Сейди! Сега сме в двайсет и първи век! Не можеш да ме накараш да се намажа с някакво древно червило и да се навия с някаква допотопна маша! И за нищо на света няма да облека рокля от двайсетте на среща! Забрави!

В продължение на няколко секунди Сейди е прекалено слисана, за да отговори каквото и да било. Накрая изрича бавно:

— Но ти ми обеща! Обеща ми, че аз мога да избера тоалета ти!

И ме поглежда с огромните си, тъжни очи.

— Но аз си мислех, че имаш предвид нормални дрехи! — почти се провиквам аз. — Дрехи от двайсет и първи век! А не това! — Грабвам роклята и я размахвам срещу нея. — Нелепа е! Това е карнавален костюм!

— Но ако не облечеш роклята, която съм ти избрала аз, значи срещата изобщо няма да бъде моя! Ще си бъде твоята среща! — възкликва пралеля ми и усещам, че гласът й започва да се извисява. Скоро ще достигне познатите пискливи висоти. — Тогава по-добре да си остана у дома! Излизай си ти с него!

— Виж, Сейди… — въздъхвам аз.

— Това е моят мъж! Това е моята среща! — провиква се тя с много горчивина в гласа. — Моята! С моите правила! Това е последният ми шанс да се позабавлявам с мъж, а ти смяташ да провалиш всичко, като облечеш някакъв си отвратителен парцалив тоалет…

— Не искам да ти провалям срещата! — прекъсвам я.

— Обеща, че ще направиш нещата по моя начин! Обеща ми!

— Престани да ми крещиш! — отдръпвам се и слагам ръце на ушите си. — Господи!

— Наред ли е всичко? — появява се внезапно продавачката Нора и ме поглежда подозрително.

— О, да — отвръщам, като се опитвам да се овладея. — Аз просто… говорех по телефона.

— Аха! — кимва тя и лицето й се отпуска. Кимва по посока на бронзовата копринена рокля, която все още е в ръцете ми, и пита: — Искате ли да я пробвате? Прекрасно произведение на модата! Изработена е в Париж! А видяхте ли седефените колчета? Божествени са!

— Ами… Хммм…

— Ти обеща! — Сейди е вече на около пет сантиметра от мен, вирнала брадичка, с проблясващи страстно очи. — Обеща ми! Това е моята среща! Моята! Моятааа!

Тя е като безмилостна пожарна сирена. Отдръпвам глава, опитвайки се да запазя самообладание. Наясно съм, че за нищо на света няма да я издържа да ми пищи цяла вечер. Главата ми ще експлодира.

А и нека бъдем честни — Ед Харисън и без това вече ме мисли за откачалка. Какво значение има дали ще се появя в рокля от двайсетте или с моята дълга пола? Никакво.

Именно.

Пък и Сейди е права. Срещата си е нейна. Нищо не ми пречи да направя нещата така, както тя иска.

— Добре! — обръщам се накрая към продавачката, с което прекъсвам настойчивата литания на пралеля ми. — Убедихте ме. Ще пробвам роклята!

[1] Flappers — движение на еманципираните млади жени от 20-те години на XX в., обявили се срещу закостенелите нрави на поколенията от викторианската епоха. Притежават характерен стил на обличане, поведение и дори жаргон. — Б.пр. ↑

Десета глава

Ако някой познат ме види, ще умра. Направо ще умра!

Измъквам се от таксито и оглеждам внимателно улицата. Слава богу, никой познат. Никога през живота си не съм изглеждала толкова нелепо! Ама така става, когато позволиш на мъртвата си пралеля да поеме контрола над външния ти вид!

Облечена съм с бронзовата флепърска рокля, която купих от магазина. Едва успях да й вдигна ципа. Очевидно през двайсетте не са си падали особено по големи гръдни обиколки. Краката ми са напъхани в бронзовите бални пантофки. От врата ми висят шест дълги огърлици от мъниста. Главата ми е стегната с черна лента, обсипана с мъниста, а от нея стърчи перо.

Перо, моля ви се!

Косата ми беше подложена на поредица от мъчения, включваща старомодни букли и къдрици, чиято направа със старата маша ми отне приблизително два часа. Когато това изпитание свърши, Сейди настоя да намацам косата си с някаква странна помада, която открила в същия допотопен магазин, и сега прическата ми е твърда като камък.

Що се отнася до грима ми… просто нямам думи! Абе тези хора от двайсетте сериозно ли са се мислели за красиви в този вид? Лицето ми е покрито с бяла пудра, а на всяка от бузите ми се мъдри по едно кръгче руж. Очите ми са очертани с дебела, черна очна линия. Клепките ми са намацани с отровнозелена паста, която излезе от старата бакелитова кутийка. А що се отнася до миглите ми, все още нямам представа какво имам там — нещо черно и лепкаво, което Сейди нарича „Козметик“. Накара ме да го загрея в тиган, а после да намацам с него миглите си.

Добре де, ама защо?! Нали си имам чисто нова спирала „Ланком“?! Водоустойчива, с подвижна четчица и всичко останало. Ама не! Сейди изобщо не прояви никакъв интерес. Беше толкова възбудена при вида на всичките тези глупави, старомодни гримове и не спря да ми разказва как двете с Бънти някога се приготвяли за партита и как си скубели взаимно веждите, и как от време на време надигали тайните си пищовчета.

— Дай да те видя! — застава властно пред мен Сейди на тротоара и ме оглежда. Лично тя е облечена в златиста рокля, а ръкавиците й стигат чак до лактите. — Трябва да освежиш червилото си!

Знам си, че няма никакъв смисъл дори да намеквам за едно дискретно мацване с гланц за устни. С дълбока въздишка бръквам в чантата си и вадя оттам бурканчето ярко червило, след което добавям още цвят към и без това достатъчно ярко начервените ми, допълнително удебелени и без това пълни устни.

Покрай мен минават две момичета. Едното сръгва другото, а после и двете ме зяпват. Очевидно си мислят, че съм тръгнала на карнавал и се надявам да грабна титлата „Най-автентичен костюм“.

— Изглеждаш божествено! — възкликва Сейди със светнали очи. — Трябва ти само едно цигаре! — Оглежда улицата. — Има ли тук магазин за тютюн? Боже, как не се сетихме да вземем табакера! Видях една толкова сладка…

— Аз не пуша! — срязвам я аз. — Освен това пушенето на публични места вече е забранено. Със закон!

— Ама че абсурден закон! — възмущава се пралеля ми. — И как тогава си организирате цигарени партита?

— Не си организираме цигарени партита! Пушенето причинява рак! Вреди на здравето! Убива!

— Да бе, аз затова живях до сто и пет години, нали?! — махва презрително с ръка тя, а после ме подканва: — Добре де. Хайде!

Тръгвам след нея към вратата, над която се вижда знак „Гарванът“. Едва пристъпвам в старомодните си обувки. Когато стигам до входа, осъзнавам, че тя е изчезнала. Къде се дяна пък сега?

— Сейди? — Обръщам се и оглеждам улицата. Ако ме е зарязала, за да се чувствам като в небрано лозе, направо ще я убия!

— Той вече е тук! — Чувам внезапно гласа й и тя се появява още по-превъзбудена и отпреди. — Направо е неустоим!

Въздъхвам отчаяно. Имах някакви слаби надежди, че Ед Харисън ще ми върже тенекия.

— Как изглеждам? — пита Сейди и приглажда косата си.

Сърцето ми се изпълва с огромна тъга за нея. Надали е много забавно да отиваш на среща, без изгората ти да може да те види.

— Изглеждаш страхотно! — побързвам да я успокоя. — Ако можеше да те види, щеше да реши, че си жестока!

— Как така съм жестока?! Че аз не проявявам жестокост към никого! — възмущава се тя.

— „Жестока“ означава „красива“, „сексапилна“. Така казваме днес.

— О, в такъв случай добре — кимва тя и погледът й се плъзва към вратата, след което се връща отново върху мен. — Само не забравяй, че това е моята среща!

— Да, знам, че това е твоята среща — отговарям търпеливо. — Достатъчно ми наду ушите по този въпрос.

— Искам да кажа… бъди мен! — изрича и ме поглежда умоляващо. — Казвай онова, което аз ти кажа да казваш! Прави онова, което аз ти кажа да правиш! Така ще имам усещането, че аз съм тази, която говори с него. Разбираш ли ме?

— Не се тревожи! Веднага схванах. Ти ми подаваш репликите, а аз ги изговарям. Обещавам!

— Тогава влизай! — махва по посока на вратата тя.

Бутвам тежката врата от матирано стъкло и се озовавам в шикозно фоайе с велурена тапицерия по стените и приглушено осветление. Пред себе си забелязвам друга двойна врата, зад която се вижда самият бар. Докато минавам през нея, улавям отражението си в попадащото в сумрака огледало и сърцето ми се свива от ужас.

Не знам защо, обаче тук се чувствам още по-нелепо, отколкото се чувствах в апартамента си. Огърлиците ми подрънкват на всяка крачка. Перото, втъкнато в лентата през главата ми, подскача. Изглеждам като типично момиче от двайсетте. И се озовавам в бар в минималистичен стил, пълен с готини хора, всички до един облечени в дискретни цветове и скъпи костюми.

Докато пристъпвам неловко напред, като се опитвам да запазя самообладание, внезапно забелязвам Ед. Той седи на един стол на десетина метра от мен, облечен в традиционен костюм, и пие съвсем традиционен джин фис. Вдига очи, поглежда към мен и ги свежда. После изведнъж пак ги вдига стреснато.

— Виждаш ли?! — изрича триумфално Сейди. — Направо не може да отлепи очи от теб!

Не може и още как! Горкият човек се е ококорил и е зяпнал, а лицето му постепенно придобива странен, бледозеленикав нюанс.

Бавно, много бавно, сякаш се опитва да крачи през лепкава кал, той се изправя на крака и се приближава към мен. Забелязвам как барманите се побутват един друг, а от масата, покрай която минавам, се долавя сподавен смях.

— Усмихни му се! — разпорежда се авторитетно Сейди в ухото ми. — Тръгни към него, клатейки задничето си, после изпърхай с клепки и кажи: „Здравей, татенце!“.

Татенце ли?!

„Това не е моята среща! — напомням си трескаво. — Не е моята среща! Това е срещата на Сейди! Аз просто играя нейната роля!“

— Здравей, татенце! — изричам толкова жизнерадостно, колкото мога.

— Здрасти — едва промърморва той. — Изглеждаш… — И размахва безпомощно ръце.

Около нас всички разговори са замрели. Целият бар ни гледа. Чудничко! Цял живот все за това съм си мечтала.

— Кажи му още нещо! — наставлява ме Сейди, като подскача възбудено насам-натам. Очевидно изобщо не забелязва неловката ситуация. — Кажи му: „И ти изглеждаш много шикозно, старче!“. И завърти огърлиците на пръста си!

— И ти изглеждаш много шикозно, старче! — изричам на глас, като го фиксирам с измъчена усмивка, а после завъртам огърлиците си толкова рязко, че една ме цапва в окото.

Ох! Това боли!

— Да. Ами… — Ед буквално се чуди какво да каже. Озърта се смутено и изрича: — Аз… мога ли да ти предложа нещо за пиене? Чаша шампанско например?

— Помоли го за смукалка! — инструктира ме Сейди. — И се усмихни! Досега не си се усмихнала нито веднъж като хората!

— Може ли да помоля за смукалка? — изричам и се изкисквам неестествено. — Направо обожавам смукалките!

— Искаш да кажеш сламка, нали? — поглежда ме смръщено Ед. — Но защо?

Един господ знае защо. Поглеждам безпомощно към Сейди.

— Кажи: „За да си издухам балончетата от шампанското, скъпи!“ — просъсква тя.

— За да си издухам балончетата от шампанското, скъпи! — повтарям послушно, изкисквам се и за всеки случай отново завъртам огърлиците си. Започвам да му хващам цаката.

Ед изглежда така, сякаш му иде да потъне в земята от срам. Не го виня.

— Защо не седнеш? — изрича с измъчен глас. — Аз ще донеса питиетата.

Насочвам се към масата, където седеше той, и дръпвам тапицирания с велур стол.

— Седни така! — командва Сейди и сяда превзето с навирена брадичка и ръце на коленете. Старая се да я копирам колкото ми е възможно по-добре. — Отвори широко очи! — Оглежда неспокойно хората, скупчили се на групички по масите и на бара. Разговорите са възобновени и барът отново е изпълнен с жужене. Чува се и тиха, дискретна барова музика. — Кога пристига оркестърът? Кога ще започнат танците?

— Тук няма оркестър — промърморвам под нос. — Няма и танци. Това не е такова място.

— Няма танци ли? — озърта се ядосано тя. — Не може да няма танци! Нали именно те са целта! Нямат ли някаква по-живичка музика? Нещо с повече тръпка?

— Нямам представа — отговарям саркастично. — Попитай го — и кимвам по посока на бармана точно в момента, когато пред мен се появява Ед с чаша шампанско и друга, която изглежда като втори джин фис. Така, като го гледам, ми изглежда троен.

Той сяда срещу мен, оставя питиетата на масата, вдига своята чаша и побързва да каже:

— Наздраве!

— Чин-чин! — изчуруликвам с ослепителна усмивка, разбърквам набързо шампанското със сламката си и отпивам голяма глътка. Оглеждам се, за да получа одобрението на Сейди, обаче тя пак е изчезнала нанякъде. Оглеждам тайничко заведението и я зървам зад бара да крещи нещо в ухото на бармана.

Господи боже мой! Какви ги дроби пък сега?!

— Е… отдалече ли идваш?

Вниманието ми се отклонява от бара. Осъзнавам, че Ед говори на мен. А Сейди я няма никаква, за да ми подава репликите. Страхотно! Значи в крайна сметка ще мога да проведа и един нормален разговор.

— Ами… не особено от далече. От Килбърн.

— Аха, Килбърн — кима тържествено той, сякаш току-що изрекох някоя велика мъдрост.

Докато се опитвам да измисля нещо любезно, което да кажа, плъзвам поглед по него. Тъмносивото му сако е изключително тузарско — в това няма спор. По-висок е, отколкото си го спомням, с по-широки, по-яки рамене и скъпа на вид риза. Лек намек за умора след края на работния ден, същите смръщени вежди, които видях и в офиса. За бога! Та сега е уикенд и той е на среща! Защо трябва да изглежда така, сякаш се намира на ужасно сериозно заседание на борда на директорите, където всеки тръпне да не бъде уволнен и да не изгуби бонусите си?!

Усещам прилив на раздразнение в душата си. Може поне да се престори, че си прекарва добре!

— Е, Ед! — правя героичен опит да му се усмихна аз. — Акцентът ти ми подсказва, че си американец.

— Точно така — кимва той, но не благоволява да ми даде повече информация.

— Откога си тук?

— От пет месеца.

— Харесва ли ти Лондон?

— Не съм имал възможност да го опозная достатъчно.

— Но трябва! — не успявам да прикрия аз вродения си ентусиазъм. — Трябва да видиш Лондонската кула, Ковънт Гардън, да се повозиш с лодка до Гринуич…

— Може би — промърморва той, усмихва ми се сковано и отпива от питието си. — Но съм твърде зает на работа.

Това е най-непохватното извинение, което бях чувала досега. Как е възможно да се преместиш да живееш в нов град и да не си направиш труда да го опознаеш?! Знаех си, че този тип няма да ми хареса! Знаех си! Поглеждам встрани и забелязвам Сейди до себе си. Кръстосала е ръце пред гърди и се цупи.

— Този барман е голям инат! — жалва ми се пралеля ми. — Върви и му кажи да смени музиката! Веднага!

Тя с всичкия ли си е? Сразявам я дискретно с поглед, обръщам се към Ед и учтиво му се усмихвам.

— Е, Лара, а ти какво работиш? — Става ясно, че е решил и той да даде някакъв принос в този разговор.

— Издирвам квалифициран управленски персонал.

Ед автоматично застава нащрек.

— Да не би да си от „Стърджис Къртис“?

— Не! Притежавам собствена компания. Бюро за набиране на управленски персонал „Л и Н“.

— Много хубаво. Защото нямаше да ми бъде никак приятно да те обидя с нещо.

— А какво им е толкова лошото на „Стърджис Къртис“? — не успявам да устоя на любопитството си аз. — Чувам подобна реакция за втори път, та…

— Те са истински демони от ада! — По лицето му се изписва такъв неподправен ужас, че ми идва да се разкискам. — Преследват ме всеки божи ден! Искате ли тази работа? Интересувате ли се от онази работа? Използват различни номера, за да прескочат секретарката ми! Но пък… — Потръпва и тръсва глава. — Иначе са много добри в работата си. Дори ме поканиха да седна на масата им на галавечерята на списание „Бизнес пийпъл“.

— Аууу! — не мога да не се впечатля аз. Никога досега не съм била на галавечерята на „Бизнес пийпъл“, но пък съм чела много за нея в списанието. Винаги я организират в някой голям хотел в Лондон и е едно от най-бляскавите събития на сезона. — Е, ще отидеш ли?

— Дори ще изнасям доклад.

Божичко! Той ще изнася доклад на галавечерята на „Бизнес пийпъл“! Значи трябва да е някаква много важна клечка! Нямах никаква представа. Повдигам леко очи, за да погледна Сейди, обаче нея никаква я няма.

— А ти ще ходиш ли? — пита от любезност и той.

— Амиии… тази година, не. — Опитвам се да го кажа така, сякаш това е само временно. — Тази година моята фирма не успя да сформира маса.

Като имате предвид, че масите там са за по дванайсет човека и наемането им струва пет хиляди лири, а в моята фирма работят точно двама човека и разполагаме с минус пет хиляди лири.

— Аха — свежда глава той.

— Но съм сигурна, че догодина ще успеем! — побързвам да замажа положението аз. — Нищо чудно да вземем и две маси! Нали знаеш, когато правиш нещо, го прави със замах! Дотогава сигурно ще сме се разширили… — Не довършвам. Изобщо не разбирам защо полагам някакви усилия да впечатля този тип. Той очевидно не се интересува от нито една моя дума.

Докато засмуквам шампанското през сламката си, си давам сметка, че музиката е спряла. Обръщам се към бармана — забелязвам го да стои край сиди плейъра зад бара, очевидно преживявайки огромна душевна борба между собствената си воля и гласа на Сейди, която му пищи нещо в ухото. Какво е намислила този път?

Накрая, видимо капитулирайки, барманът вади един компактдиск от кутията си и го пъхва в плейъра. И в следващата минута въздухът се изпълва с някаква старомодна оркестрова музика в стил Коул Портър. Сейди се плъзва зад стола на Ед с триумфално изражение на лицето.

— Най-накрая! Знаех си аз, че този барман не може да няма нещо подходящо в чекмеджето си! А сега покани Лара на танц! — инструктира Ед, после се привежда по-близо до ухото му и повтаря: — Покани я на танц!

О, не! Само не това!

„Съпротивлявай се! — отправям мислено послание към Ед аз. — Не я слушай! Бъди силен!“ Изпращам му най-силните телепатични сигнали, на които съм способна. Но очевидно не съм способна на кой знае какво. Докато Сейди продължава да пищи в ухото му, по лицето на Ед се изписва болезнено объркване. Изглежда като човек, на когото никак, ама никак не му се повръща, обаче няма никакъв избор.

— Лара — прочиства гърлото си той и разтрива лицето си. — Би ли желала да… потанцуваме?

Ако сега му откажа, Сейди ще излее цялото си отмъщение върху мен. Знам си. Но пък нали точно това искаше! Нали точно затова всички сме тук?! За да може тя да танцува с Ед!

— Окей — кимвам.

Неспособна да повярвам какво правя, аз оставям чашата си и се изправям. Тръгвам след Ед към миниатюрното късче свободна площ до столовете на бара, а после той се обръща срещу мен. За момент и двамата се гледаме втрещено, парализирани от чудовищността на ситуацията.

Този сценарий стопроцентово не включва танци. И ние определено не се намираме на дансинга. Това не е клуб, това е бар. Никой друг не танцува. Архаичната джазова музика продължава да звучи от високоговорителите — някакъв тип пее за велурени обувки. Няма нито ритъм, нито нищо. Няма нищо, на което да можем да танцуваме.

— Танцувай! — Сейди снове между нас като нетърпелива вихрушка. — Танцувайте заедно! Хайде, танцувайте!

С поглед на човек, осъден на смърт, Ед започва да се поклаща непохватно напред-назад, полагайки неистови усилия да следва музиката. Изглежда толкова нещастен, че аз решавам да правя това, което прави и той, за да му помогна да се почувства по-добре. Но не мога да не призная, че по-неубедителен танц през живота си не бях виждала!

С периферното си зрение забелязвам, че всички се обръщат да ни гледат. Роклята ми се вие напред-назад, а огърлиците ми подрънкват. Ед е приковал поглед някъде в далечината, като че ли има извънтелесно преживяване.

— Извинете! — Един от сервитьорите, понесъл поднос, се опитва да мине между нас.

Та значи ние не само че не се намираме на дансинг, но и пречим на всички! Никога през живота си не съм имала по-мъчително преживяване от това!

— Танцувайте както трябва! — Обръщам се и виждам как Сейди ни наблюдава с ужас. — Това не е танцуване!

Какво очаква тя от нас? Да се впуснем във валс ли?

— Изглеждате така, сякаш тъпчете в кал! Ето как се танцува!

И в следващия момент от нея започват да хвърчат крака, колене и лакти в типичния чарлстон на двайсетте. Очите й светят от щастие и долавям как си тананика заедно с оркестъра. Е, поне някой тук се забавлява!

Виждам я как се присламчва все по-близо до Ед и накрая поставя елегантните си ръце върху огромните му рамене. После ги плъзва по бузите му.

— Не е ли божествен?! — промърморва и сваля ръцете си по-надолу, около кръста му и по гърба му.

— Успяваш ли да го почувстваш? — промърморвам невярващо, а Сейди се отдръпва като човек, хванат на местопрестъплението.

— Не в това е въпросът! — започва да се оправдава тя. — Пък и не е твоя работа!

Ясно. Значи не може. Е, щом й харесва, да прави каквото си ще. Но налага ли се да гледам, а?

— Сейди! — просъсквам, когато ръцете й се плъзват още по-надолу по тялото му.

— Моля? Каза ли нещо? — С огромно усилие на волята Ед успява да се фокусира върху мен.

Продължава да се клати в пълно неведение за факта, че една двайсет и три годишна жена от еманципираното поколение на двайсетте пълзи с хищническите си ръце по него.

— Казах… да спрем — заявявам и извръщам очи от Сейди, която тъкмо се опитва да му гризне ухото.

— Неее! — провиква се побесняла тя. — Ощеее!

— Страхотна идея — съгласява се веднага Ед и ние се запътваме към масата си.

— Ед? Ед Харисън? — На пътя на моя кавалер застава руса жена с бежови панталони, бяла риза и ликуващо изражение на лицето. На масата зад нея се виждат неколцина изтупани като нея бизнесмени, които наблюдават жадно сценката. — Точно както си мислех! Ти си! Ти да не би да… танцуваше току-що?

Докато Ед оглежда лицата на масата отзад, става очевидно, че най-лошият му кошмар се е сбъднал. И при това е петдесет пъти по-лош. Изпълвам се със съжаление към него.

— Точно… точно така — изрича накрая, сякаш и самият той не може да си повярва. — Ние танцувахме. — После се осъзнава и допълва: — Лара, познаваш ли Женвиев Бейли от Ди Еф Ти? Женвиев, запознай се с Лара! Здравейте, Бил, Майк, Сара… — кима по посока на всички хора, насядали около масата.

— Роклята ти е възхитителна! — отбелязва снизходително великата бизнес дама, плъзвайки очи по тоалета ми. — Очевидно си падаш по модата на двайсетте!

— Съвсем оригинална е! — кимвам ентусиазирано.

— Не се и съмнявам!

Усмихвам се колкото ми е възможно, обаче тя вече ме е отписала. Аз не желая да бъда облечена като поредицата стари кукли от „Дейли мейл“! Особено пред безсъмнено важни делови персони!

— Извинете! Ще отида да си освежа грима! — допълвам, като се насилвам отново да се усмихна. — Веднага се връщам!

Щом се озовавам в тоалетната, аз изваждам от чантата си носна кърпичка, намокрям я и започвам ожесточено да търкам лицето си. Ала нищо не се маха.

— Какво правиш?! — изписква Сейди, внезапно материализирала се зад мен. — Ще съсипеш цялото си лице!

— Просто се опитвам да приглуша леко нюанса — изричам между няколко отривисти търкания.

— О, този руж няма да излезе така! — махва пренебрежително с ръка тя. — Неизтриваем е. Трае дни наред. Червилото също!

Неизтриваем ли?

— Между другото, ти къде си се учила да танцуваш? — продължава нехайно пралеля ми, като се настанява между моя милост и огледалото.

— Никъде. Ние днес не се учим да танцуваме. Просто го хващаме в крачка.

— Личи си. Истинска трагедия си!

— А ти си голяма работа, нали?! — срязвам я аз. — Доколкото видях, изглеждаше така, сякаш още там се канеше да потракаш кокали с него!

— Да потракам кокали ли? — смръщва се Сейди. — Какво искаш да кажеш?

— Означава… нали се сещаш… — Млъквам смутено. Не съм много сигурна дали тракането на кокали е нещо, което бих желала да обсъждам с моята пралеля.

— Кажи де! — настоява Сейди. — Какво означава?

— Означава това, което правиш с някой друг — отговарям, като подбирам внимателно думите си. — Като пижамено парти. Само че без пижамите.

— О, това! — махва нехайно с ръка тя. — И го наричате „потракване на кокали с някого“?

— Понякога — свивам рамене аз.

— Какъв странен израз! А ние някога го наричахме просто секс.

— О! — възкликвам неловко. — Ами, ние също…

— Или „гримаси в хамбара“ — допълва тя.

Гримаси в хамбара ли?! И тя има наглостта да нарича „потракването на кокали“ странно?

— Хубаво. Както щете си го наричайте! — кимвам, свалям обувките си и разтривам разранените си крака. — Важното е, че изглеждаше така, сякаш искаше да го направиш с него точно тук, в бара!

Сейди се изхилва, намества лентата на главата си и се поглежда в огледалото.

— Но не можеш да не признаеш, че е красавец.

— Външно може би — признавам с неохота. — Обаче му липсва индивидуалност!

— Нищо подобно! — провиква се възмутено Сейди.

Тя пък откъде знае?! Нали аз бях тази, която бе принудена да води целия смотан разговор с него!

— Напротив, така е! Живее в Лондон вече месеци наред, а не си е направил труда да види нищо! — Примигвам болезнено, когато отново нахлузвам обувката си. — Трябва да си много тесногръд, за да постъпиш така! Как може да не проявяваш интерес към един от най-великите градове на света?! — Гласът ми вече кънти от възмущение. — Той не заслужава да живее тук!

— Като кореняк лондончанка, аз приемам отношението към моя град твърде на сериозно. — Вдигам очи, за да видя какво мисли Сейди, обаче тя отново е затворила очи и си тананика. Даже не си е направила труда да ме слуша!

— Мислиш ли, че би ме харесал? — изрича замечтано, отваряйки внезапно очи. — Така де, ако можеше да ме види! Ако можеше да танцува с мен!

Лицето й се изпълва с толкова много надежда, а очите й — с такъв блясък, че гневът ми автоматично се изпарява. Държа се като пълна егоистка! Какво значение има какъв е този тип?! Това няма нищо общо с мен! Тази вечер е изцяло на Сейди!

— Разбира се! — отговарям колкото ми е възможно по-убедително. — Мисля, че веднага би се влюбил в теб!

— И аз така смятам! — кимва доволно тя и се изпъчва гордо. — Между другото, знаеш ли, че лентата ти за коса е изкривена?

Намествам лентата на главата си и оглеждам смръщено отражението си.

— Изглеждам нелепо!

— Напротив, изглеждаш божествено! Ти си най-красивото момиче тук! Като изключим мен, разбира се — допълва нехайно.

— А знаеш ли колко глупаво се чувствам? — промърморвам и пак се опитвам да изтрия грима си. — Но какво ти пука на теб?! Единственото, за което мислиш, е твоята среща!

— Ще ти кажа нещо, миличка — отбелязва Сейди, като ме оглежда критично в огледалото. — Имаш устни като на филмова звезда! По мое време всяко момиче би убило, за да има устни като твоите! Сигурна съм, че веднага щяха да те вземат в киното!

— Да бе! — подбелвам очи.

— Погледни се само, глупаче! Приличаш на филмова героиня!

Крайно неохотно аз отново се обръщам към огледалото, като се опитвам да си се представя върху примигваща, черно-бяла лента, завързана върху релсите, на фона на усмъртяващите слуха злокобни акорди на някое раздрънкано пиано. Ха, тя май наистина има право! Изглеждам като филмова звезда от двайсетте!

— О, сър, моля ви, пощадете ме! — проточвам превзето, като изпърхвам с клепки.

— Именно! Виждаш ли?! Сребърният екран щеше да се влюби в теб!

Погледите ни със Сейди се срещат и аз не мога да сдържа усмивката си. Това е най-странната, най-идиотската среща в моя живот, но незнайно как настроението на моята пралеля се оказва заразително.

Когато се връщаме триумфално в бара, забелязвам, че Ед продължава да си бърбори сладко с Женвиев. Тя се е отпуснала „небрежно“ на високия стол до него, обаче аз автоматично схващам, че позата е целенасочена и предназначена да му покаже колко висока и елегантна е тя. Но схващам също така, че той изобщо не забелязва този факт, което някак си го издига в очите ми.

Обаче Сейди забелязва. Започва да се опитва да избутва Женвиев с лакти, крещейки „Махай се!“, обаче бизнес дамата изобщо не я усеща. Очевидно съзнанието й е направено от някаква материя, доста по-твърда от нормалната.

— Лара! — посреща ме тя с фалшива усмивка. — Съжалявам, че задържах Ед. Нямах намерение да развалям вашата интимна вечер!

— Няма проблеми — дарявам я със същата фалшива усмивка аз.

— Отдавна ли се познавате? — пита, като помахва между мен и Ед със сребърните копчета за ръкавели на ризата си.

— Не особено.

— Тогава как се запознахте?

При този въпрос поглеждам крадешком към Ед. Става ясно, че на него му е толкова неловко от този въпрос, че ми идва да се изкискам. Решавам да му се притека на помощ.

— Беше в офиса, нали? — изричам.

— Именно. В офиса! — кимва облекчено кавалерът ми.

— Виж ти! — Женвиев се залива от кръшен смях — от онзи вид, с който човек се смее, когато е много, ама много ядосан. — Ед, ама и ти си един потаен! Нямах никаква представа, че си имаш приятелка!

За части от секундата погледите ни с Ед се срещат. Веднага разбирам, че тази идея на него му харесва точно толкова, колкото и на мен.

— Тя не ми е приятелка — отговаря. — Искам да кажа, това не е…

— Аз не съм му приятелка! — припявам и аз. — Ние просто… само за една среща…

— Просто пийваме по едно питие — допълва услужливо Ед.

— И вероятно никога повече няма да се видим — казвам аз.

— Вероятно, не! — потвърждава Ед. — Определено, не!

И двамата започваме да кимаме в пълно съгласие. И ако трябва да бъда честна, мисля, че за първи път почувствахме нещо общо помежду си.

— Разбирам — кимва Женвиев напълно объркана.

— Лара, позволи ми да те черпя още едно питие! — обръща се към мен Ед и ме дарява с най-топлата усмивка за тази вечер.

— О, не, този път аз черпя! — усмихвам му се в отговор.

Няма по-сигурен начин да се направиш на щедър от съзнанието, че ти остават само десетина минути с този човек.

— Какво искаш да кажеш с това? — изпищява зад мен нечий познат глас. Обръщам се и виждам Сейди, насочила се право към мен. От доброто й настроение няма и следа — превърнала се е в истинска фурия. — Срещата не е само една! Ти ми обеща!

Бива си я тази жена! Да се сети да каже нещо от рода на: „Благодаря, че се облече като клоун и че се правиш на глупак заради мен, Лара!“? Не, как ще се сети?!

— Изпълних си обещанието! — просъсквам едва чуто, като се запътвам към бара. — Изпълних своята част от сделката!

— Не, не си! — изпепелява ме с поглед тя. — Дори не танцува както трябва с него! Само тътреше крака и тръскаше задник!

— Колкото мога, толкова! — свивам рамене, измъквам телефона си и се преструвам, че говоря в него. — Ти каза, че искаш среща. Аз ти дадох една среща. Край! Чаша шампанско и джин фис, моля! — допълвам към бармана и започвам да ровя в чантата си за някакви пари.

Сейди мълчи, което означава, че очевидно събира глас за следващото си банши изстъпление. Но когато вдигам очи, не я виждам никъде около мен. Озъртам се и я забелязвам точно зад Ед.

Крещи нещо в ухото му. Господи, какво е намислила този път?!

Плащам питиетата колкото ми е възможно по-бързо и се спускам към кавалера си. Той се е вторачил в близката далечина, а очите му отново са придобили онова вече характерно стъклено изражение. Женвиев разказва някакъв анекдот за Антигуа и очевидно изобщо не забелязва отнесеното изражение на Ед. Или пък си въобразява, че той е омагьосан от нея.

— И тогава виждам горнището на банския си! — залива се от кикот тя. — В морето, моля ти се! Идваше ми да потъна в земята от срам!

— Заповядай, Ед! — изричам аз и му подавам неговия джин фис.

— О, благодаря! — отвръща той и като че ли започва да идва на себе си.

— Направи го сега! — започва да пищи в ухото му Сейди. — Покани я веднага!

Да ме покани ли? Къде да ме покани? Дано не става въпрос за нова среща, защото ако е така, каквото и да се върти в главата на Сейди…

— Лара — обръща се към мен Ед, очевидно срещайки големи трудности да се фокусира. Челото му е сбърчено повече и отпреди. — Би ли желала да бъдеш моя дама на галавечерята на „Бизнес пийпъл“?

Каквооо?! Той сериозно ли?

Шокирана, аз стрелкам с поглед Сейди. Тя си виси във въздуха, кръстосала доволно ръце пред гърди, и ме наблюдава с триумфално изражение на лицето.

— Не се съгласявай заради мен! — изрича нехайно. — Всичко зависи от теб. Както ти решиш!

Аха! Не може да не й се признае, че е много добра! Оказва се и доста по-интелигентна, отколкото я мислех. Нямах представа, че е следила нашия разговор на масата.

И осъзнавам, че този път ми е невъзможно да откажа. За нищо на света не мога да откажа покана за галавечерята на „Бизнес пийпъл“! Това е невероятно събитие! Ще бъде бъкано с важни клечки от света на бизнеса. Ще мога да се запозная с много хора… да си създам връзки… Възможност едно на милион! И не мога да му откажа. Просто не мога!

Да я вземат мътните моята пралеля!

— С удоволствие — изричам сковано на глас. — Благодаря ти, Ед! Много мило от твоя страна!

— Хубаво. Страхотно! Ще ти изпратя подробностите.

И двамата звучим така, сякаш четем от някакъв сценарий. Женвиев ни стрелка с поглед, напълно озадачена от видяното.

— Значи все пак сте двойка! — смънква накрая.

— Не сме! — провикваме се в хор ние.

— Няма начин! — добавям за по-сигурно аз. — Изобщо! Искам да кажа… никога! И след милион години!

Отпивам от шампанското си и доволно поглеждам към Ед. Аз ли си въобразявам или той наистина изглежда леко обиден от моите думи?

* * *

Оставам още двайсетина минути, през които съм принудена да слушам Женвиев как разказва буквално за всичките си почивки и местата, където е била. После Ед ме поглежда, свежда очи към празната ми чаша и казва:

— Не искам да те задържам.

Не искам да те задържам ли?! Добре че не съм хлътнала по този тип! И ако това не е евфемизъм за „Не мога да издържам и миг повече физиономията ти“, не знам друго.

— Сигурен съм, че си имаш планове за вечерта — добави от учтивост.

— Разбира се! — възкликвам ведро аз. — Всъщност наистина имам. Планове за вечерта! — Правя се, че си поглеждам часовника на ръката, и изписквам: — Божичко, трябва да бързам! Хората, които са ме поканили на вечеря, ще ме чакат! — И едва устоявам на изкушението да добавя: „В «Лайл Плейс», с шампанско“.

— Е, аз също имам планове — кимва той. — Така че… може би…

Той има планове за вечеря! Ама, разбира се! Сигурно си е уговорил среща с някоя друга, по-достойна от мен!

— Да. Благодаря. Беше… забавно.

И двамата се изправяме едновременно, махваме неопределено за довиждане към всички хора от бизнеса, насядали около нас, и се насочваме към изхода на бара.

— Ами — чуди се какво да каже Ед, когато се озоваваме на тротоара. — Благодаря за… — Привежда се, като че ли възнамеряващ да ме целуне по бузата, но после очевидно размисля и подава ръка. — Беше страхотно. Ще те уведомя за подробностите за предстоящата галавечеря.

Изражението му е толкова прозрачно, че е буквално за съжаление. Видно е, че вече се пита как въобще се е забъркал във всичко това — ала след като ме е поканил пред такава огромна тълпа, възпитанието му не му позволява да отмени поканата си.

— Е… аз съм насам — допълва.

— Аз пък съм натам — изчуруликвам веднага аз. — Още веднъж благодаря! Чао!

Извъртам се на пета и тръгвам надолу по улицата. Ама че фиаско се оказа тази вечер!

— Защо си тръгваш толкова рано? — обажда се ядосано Сейди в ухото ми. — Трябваше да му предложиш да отидете в нощен клуб!

— Имам си планове за вечерта, забрави ли? — изтъквам многозначително. — Както и той.

Внезапно се заковавам на място. Толкова бързах да се отърва от него, че съм тръгнала в обратната посока. Обръщам се и се оглеждам — от Ед няма и следа. Сигурно и той не е имал търпение да се измъкне от мен.

Стомахът ми вече къркори от глад и като че ли малко ми е жал заради мене самата. Обръщам се и тръгвам в моята посока. Знаех си, че трябваше да си направя някакви планове за вечерта! И тъй като всъщност нямам такива, влизам в близкия ресторант за бързо хранене и оглеждам щанда със сандвичите. Вземам си един за вкъщи и кутийка супа. После решавам да добавя към тях и шоколадов сладкиш. Майната им на килограмите!

Тъкмо се присягам към бутилките със сокове, когато над лекото жужене в заведението дочувам нечий познат глас.

— Здрасти, Пийт! Как е?

Двете със Сейди се споглеждаме стреснато.

Ед?!

Първата ми реакция е да се дръпна назад и да се скрия зад щанда със здравословни храни. Плъзгам поглед по опашката напред и накрая очите ми се спират върху познатия скъп лоден. Да, той е! Купува си сандвич и говори по телефона. Такива ли са така наречените му планове за вечерта?

— Значи изобщо не е имал планове за вечерта! — промърморвам под нос. — Излъга ме!

— Ти също го излъга.

— Да, но… — Не знам защо, но се изпълвам с леко възмущение.

— Браво на теб! А как е мама? — чувам отново гласа на Ед.

Оглеждам се крадешком, опитвайки се да намеря лесен път за бягство. Обаче такъв няма. Стените на заведението са огледални. И той няма начин да не ме забележи. Значи ще трябва да изчакам тук, докато излезе.

— Кажи й, че прочетох онова писмо от адвоката. И не смятам, че има за какво да се притеснява. Тази вечер ще й изпратя имейл за това. — Слуша известно време. — Пийт, няма проблеми, ще ми отнеме не повече от пет минути… — Нова пауза, този път по-продължителна. — Не, тук наистина ми е приятно! Страхотно е! Тук е… — Въздъхва, а после, когато отново заговорва, в гласа му се долавя раздразнение. — Добре де. Тук е такова, каквото е. Обаче тази вечер ми се случи нещо много странно.

Пръстите ми, обгърнали бутилката с натурален сок, се стягат. За мен ли ще каже нещо?

— Току-що изгубих една съществена част от живота си с най-противната жена на света! Ама най-противната ти казвам!

Колкото и да се опитвам да запазя самообладание, не мога да не се почувствам обидена. Чак противна ли съм му се видяла? Вярно, че съм облечена малко по-различно, но…

— Може да я познаваш. Казва се Женвиев Бейли. Да! Не, не беше среща. Аз бях със… — Поколебава се. — Абе, странна ситуация беше…

Толкова съм се отдала на задачата да се слея с обстановката зад щанда със здравословните храни, че вече не гледам Ед. И изведнъж си давам сметка, че той вече си е платил покупките и излиза от заведението с торбичка в ръка. И трябва да мине покрай мен! Точно покрай мен, на крачки от мен… Моля те, не поглеждай…

Мамка му!

Сякаш доловил мислите ми, той вдига глава и поглежда точно надясно. И погледите ни се срещат. По лицето му се изписва изненада, но не и смут.

— Добре, до скоро, приятелче! — казва в телефона си и го изключва. — Здравей!

— О, здрасти! — Опитвам се да звуча нехайно, сякаш плановете ми за тази вечер непременно са включвали спотайване в ресторант за бързо хранене с бутилка сок в ръка и сандвич в другата. — Колко странно… да се видим… тук. Е, моите планове за вечерта се провалиха. — Прочиствам си гърлото и продължавам да бъбря несвързано: — В последната минута. Приятелите ми се обадиха да отменят вечерята, затова реших да си грабна нещо на бързичко и… Сандвичите тук са страхотни…

Накрая успявам да дръпна юздите на устата си. Защо изобщо трябва да се чувствам притеснена от създалата се ситуация? Не би ли трябвало той да се чувства притеснен?! И той е изловен в лъжа точно толкова, колкото съм и аз! Затова продължавам:

— Нали и ти имаше някакви планове за вечерта? Какво стана с тях? Или се притесняваш, че там, където отиваш, е толкова шикозно, че няма да сервират достатъчно храна? — И поглеждам към торбичката в ръката му, очаквайки с нетърпение да го видя как се изчервява.

Но на него дори окото му не трепва.

— Напротив, точно това са плановете ми за вечерта! Да си купя нещо набързо и да свърша някоя и друга работа. Утре рано сутринта излитам за Амстердам за една конференция, където ще изнасям доклад.

— О! — втрещявам се аз.

Лицето му е съвсем спокойно. Имам неприятното чувство, че казва истината. По дяволите!

— Ясно — кимвам. — Ами…

Настъпва неловка пауза, след което Ед учтиво кима и изрича:

— Приятна вечер!

И излиза спокойно от заведението, а аз го проследявам с усещането, че са ми подлели вода.

Джош никога не би ми подлял вода. Никога! Знаех си, че този тип не ми харесва!

— „Големият въпрос“? — прекъсва нечий глас мислите ми.

— Да? — Доста трудно, но успявам да се фокусирам върху кльощавия мъж пред мен. С небръснато лице, вълнена шапка и официалната табела на продавачите на списание „Големият въпрос“. И изпълвайки се с внезапна вина заради всичките пъти, когато съм бързала да подмина събратята му, аз решавам да се реванширам и с твърд глас изричам: — Разбира се! Ще взема пет! Много благодаря!

— И аз благодаря, девойче! — отвръща мъжът, кимва към роклята ми от двайсетте и допълва: — Хубава дрешка!

Подавам му парите и вземам петте си списания, след което се насочвам към касата. И междувременно в главата ми продължават да се въртят всички остроумни реплики, с които трябваше да затапя Ед Харисън. Например трябваше да се засмея жизнерадостно и да река: „Следващия път, когато си правиш планове за вечеря, Ед, напомни ми…“.

Не, трябваше да кажа: „Наистина, Ед, когато каза вечеря…“.

— Какво е това списание „Големият въпрос“? — изважда ме от моя транс Сейди. Примигвам няколко пъти, ядосвайки се по-скоро на себе си. Защо изобщо си хабя мислите за този човек? На кого му пука какво мисли той?!

— Това е списание за улицата — обяснявам. — Парите отиват за различни проекти за бездомните. Изключително благородна кауза.

Виждам я как обработва тази информация.

— Да, и аз си спомням за хора, които живееха на улицата — изрича отнесено. — След Голямата война. Тогава на всички ни се струваше, че страната никога повече няма да може да се изправи на крака.

— Съжалявам, господине, но не може да продавате списанието си тук! — чувам нечий любезен, но безапелационен глас и виждам как едно момиче в униформа извежда продавача на „Големия въпрос“ от ресторанта. — Съчувстваме на каузата ви, но политиката на компанията…

През витрината виждам как мъжът излиза на улицата. Изглежда напълно примирен с изгонването си и само след миг го забелязвам да предлага списанието си на минувачите, но всички до един го подминават с наведени или извърнати глави.

— С какво да ви помогна? — Едва сега осъзнавам, че касиерката ме вика и побързвам да се приближа до нея. Кредитната ми карта се оказва приклещена чак на дъното на чантата, затова минава известно време, докато успея да платя. И междувременно напълно изгубвам следите на Сейди.

— Какво по…

— Мамка му! Какво става там?

Внезапно си давам сметка, че всички касиери и касиерки възклицават нещо и си разменят объркани погледи. Бавно, много бавно се обръщам, за да видя какво гледат. И направо не мога да повярвам на очите си.

Клиентите целокупно напускат заведението. Всички се скупчват на тротоара и наобикалят продавача на „Големия въпрос“. Виждам как някои държат вече по няколко броя от списанието, а други му пъхат пари в ръцете.

В цялото заведение е останал само един клиент. Сейди се носи във въздуха около него с напрегнато лице, приближила уста до ухото му. Миг по-късно, с изплашен поглед, той оставя кутията със суши, която държи, и хуква при тълпата отвън, вече с изваден портфейл. Сейди остава вътре и наблюдава всичко скръстила доволно ръце. След известно време се сеща за мен и ме поглежда, а аз не успявам да се сдържа да не я даря с широка усмивка.

— Ти си жестока, Сейди! — оформям с устни.

Миг по-късно обаче тя вече е до мен и озадачено изрича:

— Защо ме мислиш за жестока? Не съм сторила нищо лошо!

— Жестока си! — повтарям, грабвам торбичката си и се измъквам навън. — Означава, че… си страхотна! Чудесна! Извърши едно изключително добро дело!

И посочвам с ръка тълпата клиенти отвън, скупчили се около продавача на „Големия въпрос“. Към тях непрекъснато прииждат минувачи, за да видят какво става, и горкият човечец се чуди къде да се дене от щастие. Наблюдаваме сценката известно време, след което се обръщаме и тръгваме заедно по улицата. Никой не казва нищо, но се разбираме и без думи. По едно време Сейди изненадващо изтърсва:

— Знаеш ли, и ти си жестока!

— Моля?

— И ти днес извърши едно добро дело! Знам, че никак не искаше да обличаш тази рокля, но ето че го направи. Заради мен! — Говори, без да ме поглежда, вперила поглед право напред. — Та затова много ти благодаря!

— О, няма защо — свивам рамене и отхапвам мъничко от сандвича си. — В крайна сметка не беше чак толкова лошо.

За нищо на света не бих го признала пред Сейди, защото си знам, че ще започне да злорадства и няма да ме остави на мира. Но истината е, че тази мода от двайсетте нещо започва да ми харесва.

Така де, отчасти.

Единайсета глава

Нещата тръгват на добре! Усещам го с цялото си същество. Даже и тази втора среща с Ед Харисън е положително нещо. Нали чичо Бил непрекъснато повтаря, че човек трябвало да се възползва от всяка предоставила му се възможност?! Точно това възнамерявам и да направя. Галавечерята на „Бизнес пийпъл“ е страхотен шанс за мен да се запозная с десетки професионалисти, да раздам визитките си и да впечатля хората. Натали непрекъснато повтаряше, че трябвало да се смесва с елита и да поддържа имиджа си. Е, сега е мой ред да се смеся с елита!

— Кейт! — възкликвам в мига, в който прекрачвам офиса си. — Трябват ми всичките ми налични визитки, един нов визитник и всички стари броеве на „Бизнес пийпъл“… — Не довършвам. Тя стиска телефонната слушалка в едната си ръка и прави кръгове във въздуха с другата. — Какво става?

— От полицията са! — изрича, като поставя ръка върху микрофона. — Търсят те по телефона! Искат да дойдат и да те видят!

— А, да.

В гърдите ми се приземява бучка лед. Полицията. Надявах се досега да са забравили за мен.

Озъртам се, за да проверя дали Сейди не е наоколо, но от нея няма и следа. Сещам се, че на закуска говореше нещо за някакъв магазин за стари дрехи в Челси, та нищо чудно да е отскочила дотам.

— Да те свържа ли? — кокори се срещу мен асистентката ми.

— Да, защо не? — Опитвам се да звуча уверена и безгрижна, сякаш всеки ден си имам някаква работа с полицията. — Ало! Тук е Лара Лингтън.

— Лара, обажда се детектив-полицай Дейвис. — Веднага щом чувам гласа й, си спомням как седя в онази стая в полицейското управление и как й разправям, че съм тренирала бързо ходене за Олимпиадата, а тя си води бележки с напълно безстрастна физиономия. Какво съм си въобразявала тогава? Какво?!

— О, здравейте! Как сте?

— Аз съм добре, Лара. — Любезна, но делова. — В момента съм във вашия квартал, та се питах ще бъде ли удобно да се отбия в офиса ви, за да поговорим? Свободна ли сте в момента?

О, господи! Да си поговорим! Ама на мен никак не ми се говори с нея!

— Да, в момента съм свободна. — Усещам, че гласът ми се е превърнал в ужасено квичене. — Очаквам с нетърпение да ви видя! Заповядайте!

Затварям телефона с пламнало лице. Защо изобщо се занимава с този въпрос? Нали тези от полицията обикновено раздават глоби за паркиране и си затварят очите за убийствата? Какво им става сега, че не загърбят и това убийство?!

Вдигам глава и хващам Кейт да ме наблюдава стреснато. Очите й са като палачинки.

— Какво искат тези от полицията? Да не би да си загазила нещо?

— О, не! — побързвам да я успокоя. — Не се притеснявай! Просто искат да говорят с мен за убийството на пралеля ми.

— Убийство ли? — ахва асистентката ми и слага ръка на устата си.

Все забравям как звучи думата „убийство“, когато внезапно я изпуснеш в обикновено изречение.

— Ами… да. Както и да е! Е, ти какво прави през уикенда?

Обаче тактиката ми за смяна на темата не проработва. Обърканото изражение на Кейт не се променя. Всъщност става още по-объркано.

— Ти никога не си ми казвала, че пралеля ти е била убита! Онази ли, на чието погребение ходихте?

— Ъхъм… — кимвам.

— Сега вече разбирам защо си толкова напрегната напоследък! О, Лара, това е ужасно! Как е била убита?

Боже господи! Никак не ми се навлиза в детайли. Обаче не се сещам как да сложа край на този разговор. Затова накрая промърморвам:

— С отрова.

— От кого?

— Ами… — прочиствам си гърлото. — Точно в това е въпросът. Те не знаят.

— Не знаят ли?! — провиква се възмутено горката Кейт. — Че тогава да търсят, какво чакат! Взеха ли вече отпечатъци? Боже, полицията наистина е напълно безполезна! Прекарват цялото си време в раздаване на глоби за паркиране, а когато стане убийство, на тях не им пука…

— Мисля, че правят всичко по силите си — побързвам да я успокоя аз. — Сега вероятно идват, за да ме уведомят докъде са стигнали. Нищо чудно дори да са намерили извършителя!

И в момента, докато говоря, ме осенява една кошмарна мисъл. Ами ако това е вярно? Ами ако полицай Дейвис идва, за да ми каже, че са открили мъжа с белега и брадичката на плитчици? Какво ще правя тогава?

Изведнъж пред съзнанието ми изплува изпит мъж с брада, дивашки поглед и белег на лицето, затворен в килия в управлението, как удря по вратата и крещи: „Допускате огромна грешка! Никога не съм виждал тази старица!“, а през това време млад полицай го наблюдава през прозорчето и си казва: „Ще се пречупиш ти, само почакай!“.

И се изпълвам с огромно чувство на вина. Какво направих?! Какво започнах?!

Звънецът иззвънява и Кейт скача, за да натисне бутона за отваряне на долната врата. А после пита:

— Да направя ли чай? Да остана ли или да изляза? Искаш ли морална подкрепа?

— Не, не! По-добре излез! — изричам, като се старая да запазя спокойствие. Избутвам стола си назад, събарям купчината с пощата и си одрасквам ръката, докато я вдигам. — Ще се оправя.

„Всичко ще бъде наред! — повтарям си като обезумяла на ум. — Нищо особено! Ще се оправя!“

Но не мога. В мига, в който зървам детектив-полицай Дейвис да прекрачва прага ни с грубите си обувки, прави панталони и излъчване за власт, усещам как спокойствието ми се превръща в истинска, неподправена паника.

— Открихте ли убиеца? — изтърсвам ни в клин, ни в ръкав. — Арестувахте ли някого?

— Не — отговаря полицайката и ме поглежда много особено. — Все още не сме арестували никого.

— Слава богу — въздъхвам с облекчение, но веднага след това си давам сметка как би могло да прозвучи това. — Искам да кажа… защо? Какво правите по цял ден?

— Ще ви оставя насаме — обажда се Кейт и зад гърба на полицайката оформя с устни: „Безполезни са!“.

— Заповядайте, седнете! — показвам й аз един стол и бързам да се оттегля зад сигурността на бюрото си, придавайки си професионален вид. — Е, как напредва разследването?

— Лара — започва детектив-полицай Дейвис, като ме поглежда с присвити очи, — направихме няколко предварителни проучвания и не открихме никакви доказателства, подсказващи, че вашата пралеля е била убита. Според доклада на лекаря тя е починала от естествена смърт. Иначе казано — от старост.

— От старост ли? — правя се на шокирана аз. — Ама това е абсурдно!

— Освен ако не открием доказателства в полза на противното, ще смятаме случая за приключен. Можете ли да ни предоставите такива доказателства?

— Хммм… — Правя ефектна пауза, сякаш обмислям въпроса от всички страни. — Не и неща, които вие бихте определили като доказателства. Не.

— Ами съобщението, което сте оставили по телефона? — пита тя и вади от джоба си листче хартия. — „Сестрите не са го направили!“.

— О, това значи. Да. — Кимвам няколко пъти, опитвайки се да печеля време. — Просто осъзнах, че съм сбъркала нещо в показанията си. Само един мъничък детайл. Просто исках да изясня нещата.

— А какъв е този „мъж с брадичка“? Мъж, който изобщо не се появява в първоначалните ви показания?

Сарказмът в гласа й е непогрешим.

— Да, същият. — Окашлям се. — Ами, внезапно се сетих за него. Спомних си, че по същото време съм виждала в кръчмата и него и че ми се стори твърде подозрителен… — Не довършвам, изчервена като домат.

Полицай Дейвис ме поглежда като учителка, която току-що те е хванала да преписваш по време на теста по география.

— Лара, не съм убедена, че си давате сметка за това — изрича с невероятно спокоен глас тя, — но да губиш времето на полицията е престъпление, което по принцип се наказва със затвор. И ако отправяте злонамерени обвинения…

— Аз не съм злонамерена! — изпищявам ужасено. — Аз просто…

— Да?

Очите й не се отлепват от мен. Очевидно изобщо не възнамерява да ме остави на мира, докато не постигне своето. И изведнъж се изпълвам със страх.

— Вижте какво, съжалявам! — изричам напълно паникьосана. — Не съм искала да ви губя времето! Просто изведнъж се изпълних с ужасно силно предчувствие, че пралеля ми е била убита. Но сега, като се замисля, може и да съм сгрешила. Може би тя наистина е починала просто от старост. Моля ви, не ме арестувайте! — добавям бързо.

— Е, този път няма да отправяме към вас обвинение — казва полицай Дейвис, като повдига вежди. — Но смятайте това за предупреждение!

— Добре — преглъщам виновно. — Благодаря ви!

— Значи случаят е приключен. Бих искала да ви помоля да подпишете този формуляр, който потвърждава, че сме провели този разговор…

И ми поднася лист хартия с печатен текст, който в основни линии гласи: „Аз, долуподписаната, проведох разговор с полицията и обещавам, че никога повече няма да безпокоя полицията с безпочвени обвинения“. Откъде взеха толкова много думи?

— Окей — кимвам смирено и се подписвам. — А сега какво ще стане със… със… — Не съм в състояние да го произнеса. — Какво ще стане с моята пралеля?

— Тялото ще бъде предадено на най-близкия роднина в най-скоро време — отговаря делово детектив-полицай Дейвис. — Предполага се, че тогава ще организират ново погребение.

— И кога по-точно ще бъде това?

— Бумащината вероятно ще отнеме известно време — отбелязва тя, докато дръпва ципа на чантата си. — Може би две седмици, а може би и повече.

Две седмици ли?! Ококорвам се ужасено. Ами ако дотогава не успея да намеря огърлицата? Две седмици са абсолютно нищо! Трябва ми повече време! На Сейди й трябва доста повече време!

— Не може ли… да бъде отложено още малко? — питам, като полагам усилия да звуча нехайно.

— Лара! — Детектив-полицай Дейвис ме поглежда продължително, а после въздъхва. — Сигурна съм, че си обичала много своята пралеля. И аз миналата година изгубих баба си, та знам какво е. Но да отлагаш погребението и да губиш времето на всички, не е начин да си я върнеш! — Замълчава, а после, вече доста по-мило, добавя: — Нея я няма вече! И просто трябва да го приемеш!

— Не е вярно, че я няма! — изтърсвам, без да се усетя. А после побързвам да се поправя: — Искам да кажа… нужно й е още малко време…

— Била е на сто и пет години! — усмихва се мило полицайката. — Мисля, че времето й е било предостатъчно!

— Ама тя… — Въздъхвам отчаяно. Знам, че нищо повече не мога да кажа. — Да, разбира се. Много ви благодаря за помощта!

* * *

Детектив-полицай Дейвис си тръгва, а аз оставам на стола си и съзерцавам невиждащо компютъра. Внезапно чувам зад гърба си гласа на Сейди:

— Защо полицията беше тук?

Завъртам стреснато стола си и я виждам да седи на един от шкафовете, поклащаща небрежно крака. Облечена е в кремава рокля с ниска талия и кремава шапка със синьо-черни пера, които се извиват и гъделичкат бузата й.

— Бях на пазар! — възкликва. — Само да знаеш каква божествена наметка ти открих! Непременно трябва да я купиш! — Оправя яката си, намигва ми и после повтаря: — Защо полицията беше тук?

— Чу ли въобще разговора ни? — питам с престорена небрежност.

— Не. Казах ти, че бях на пазар. — Присвива очи и ме поглежда подозрително. — Да не би нещо да не е наред?

Гледам я и не знам какво да й отговоря. Не мога да й кажа истината. Не мога да й кажа, че разполага само с две седмици, преди да я… преди…

— О, нищо! — чувам се накрая да казвам. — Рутинна визита. Искали да уточнят някои детайли. — После побързвам да сменя темата: — Шапката ти много ми харесва! Защо не излезеш да ми намериш и на мен такава?

— Ти не можеш да носиш подобна шапка! — отбелязва снизходително пралеля ми. — Нямаш подходящите скули за нея!

— Добре де, тогава ми избери шапка, която ще ми прилича!

Очите на Сейди се ококорват от изненада.

— И обещаваш да купиш всичко, което ти избера? И да го носиш?

— Разбира се! Защо не?! Хайде, върви на пазар!

Веднага щом тя се изпарява, аз отварям чекмеджето на бюрото си. На всяка цена трябва да открия огърлицата на Сейди! При това светкавично! Нямам повече време за губене. Изваждам списъка с имената на хората, участвали в разпродажбата, и откъсвам последния лист.

— Кейт! — обръщам се към асистентката си в мига, в който тя прекрачва прага на офиса. — Нова задача! Опитваме се да открием една огърлица! С дълги, стъклени мъниста и медальон във формата на водно конче. Възможно е някой от тези хора да я е купил на една разпродажба в старческия дом „Феърсайд“. Можеш ли да прозвъниш на тази група?

В очите й проблясва изненада, обаче после поема списъка и без да задава въпроси, кимва. Същински офицер на бойното поле!

— Веднага! — изрича.

Плъзвам пръст по вече отметнатите имена и когато стигам до първия ненабран, грабвам телефона. След няколко секунди вдига жена.

— Ало?

— Здравейте! Казвам се Лара Лингтън. Не ме познавате, но…

* * *

Изминали са два часа, преди да затворя за последен път слушалката и да вдигна уморен поглед към Кейт.

— Някакъв резултат?

— Никакъв — въздъхва тя. — Съжалявам. А при теб?

— Нищо.

Отпускам се назад в стола си и разтърквам бузи. Адреналинът ми се изпари преди около час, и всяко следващо име, с което приближавах края на списъка, засилваше още повече разочарованието ми. Отметнахме всеки номер от този списък. И вече нищо не ни остана. Какво ще правя сега?

— Да отида ли за сандвичи? — обажда се колебливо Кейт.

— Добра идея — усмихвам се уморено. — С пиле и авокадо, ако обичаш. И много благодаря!

— Няма проблеми — кимва тя и прехапва смутено устни. — Надявам се да я намериш.

Когато излиза, аз отпускам глава върху бюрото си и разтривам изтръпналия си врат. Очевидно ще трябва пак да се върна в старческия дом и да задам още няколко въпроса. Не може да няма и други варианти. Не може да няма някакъв отговор! Просто не се връзва. Огърлицата е била там, на врата на Сейди, а сега я няма…

Внезапно ме осенява една идея. Посетителят, който е имала, онзи загадъчен Чарлз Рийс! Така и не проверих как стоят нещата при него. Налага се да отметна всички възможности! Откривам мобилния си някъде под бумагите на бюрото си, намирам номера на старческия дом и с въздишка го набирам.

— Старчески дом „Феърсайд“ — отговаря приятен женски глас.

— Здравейте! Обажда се Лара Лингтън, праплеменницата на Сейди Ланкастър.

— Здравейте! С какво можем да ви бъдем полезни?

— Просто се питах… може ли някой да ми каже нещо повече за един посетител, който тя е имала малко преди да почине? Някакъв си Чарлз Рийс?

— Момент, моля!

Докато чакам, изваждам отново рисунката на огърлицата и я оглеждам в търсене на някакви насоки. Гледала съм тази рисунка толкова много пъти, че бих могла да я нарисувам наизуст. И колкото повече я опознавам, толкова по-красива ми изглежда. Направо няма да го понеса, ако Сейди не успее да си я върне!

„Защо не взема да поръчам да й направят един дубликат?“ — усещам се, че мисля. Пълно копие. После да я посъстаря, да кажа на Сейди, че е оригиналната и тя може би ще се хване…

— Ало? — вади ме нечий жизнерадостен глас от мислите ми.

— Лара? Обажда се Шарън, една от сестрите. Аз бях със Сейди, когато Чарлз Рийс дойде да я види. Всъщност именно аз го записах. Какво искате да знаете за него?

Просто искам да знам дали той е взел онази огърлица!

— Ами… Какво точно стана по време на това посещение?

— Той постоя малко при нея, а после си тръгна. Това е.

— В нейната стая?

— О, да! — възкликна медицинската сестра. — През последните няколко седмици Сейди изобщо не напускаше стаята си!

— Ясно. А… възможно ли е той да е взел от нея една огърлица?

— Всъщност възможно е — отговаря тя, макар и неуверено.

Възможно е, значи. И това е нещо.

— Бихте ли могли да ми кажете как изглеждаше той? На колко години беше примерно?

— Някъде в петдесетте, бих казала. Приятен господин.

Тази история става все по-интересна! Кой, за бога, би могъл да е този мъж? Жиголото на Сейди ли?

— Ако пак се обади или намине, бихте ли ме уведомили? — питам, докато надрасквам в бележника си името и годините на този Чарлз Рийс. — И бихте ли могли да ми намерите неговия адрес?

— Бих могла да опитам. Но не мога да обещая.

— Благодаря — въздъхвам доста обезсърчено. Къде сега да го търся този тип? — И не можете да ми кажете нищо друго за него, така ли? — допълвам с последна надежда. — Нищо особено? Нищо, което да сте забелязали? Нещо странно?

— Е, може и да има! — засмива се Шарън. — Странното е, че и вашата фамилия е „Лингтън“!

— Какво искате да кажете? — изумявам се аз.

— Ами, Джини каза, че нямате роднинска връзка с онзи Бил Лингтън от чашите за кафе. Милионерът, нали се сещате?

— Хммм… И защо питате? — заставам нащрек аз.

— Защото точно на него приличаше Чарлз Рийс! Още тогава го споменах на момичетата. Въпреки че си беше сложил черни очила и шалче, аз веднага го познах! Беше пълно копие на Бил Лингтън!

Дванайсета глава

Нещо не се връзва! Няма никакъв смисъл! Откъдето и да го погледнеш, изглежда пълна лудост!

Възможно ли е този Чарлз Рийс наистина да е бил чичо Бил, но под прикритие? И защо той ще се представя пред Сейди с измислено име? И най-вече — защо после няма да каже на никого за това свое посещение?

А що се отнася до предположението, че той може да има нещо общо с изчезването на нейната огърлица… Така де, ало! Та той е мултимилионер! Защо му е да краде някаква си стара огърлица?!

Идва ми да започна да си удрям главата в стената, за да накарам парченцата от пъзела да се наместят по местата си. Ала тъй като точно в този момент се намирам в луксозната, карана от шофьор лимузина, изпратена ми от чичо Бил, вероятно ще се въздържа. И без това докато стигна дотук, се наложи да преживея истински кошмар. Затова не искам да излагам на опасност каузата си.

Никога досега не се бях обаждала на чичо Бил, затова първоначално не бях много сигурна как точно да се свържа с него. (Повече от ясно е, че нямаше начин да попитам мама и татко, защото те веднага ще настоят да разберат защо искам да се видя с чичо Бил и защо изобщо съм ходила в старческия дом на Сейди, и за какво, за бога, говоря — каква огърлица?!) Затова просто звъннах в централния офис на компания „Лингтън“, накрая успях да убедя някого, че съм съвсем истинска и не лъжа, свързах се с един от преките му асистенти и помолих да си запиша час за среща с чичо Бил.

Все едно исках да видя президента! В рамките само на час получих шест имейла от шест различни асистенти, които координираха времето, променяха времето, променяха мястото на срещата, организираха кола, предупреждаваха ме да си нося личната карта, предупреждаваха ме, че нямам право да си просрочвам уговореното време, питаха каква напитка „Лингтън“ ще пожелая да ми бъде сервирана в колата…

И всичко това — само за някаква си десетминутна среща!

Не мога да отрека, че лимузината си я бива! Все едно съм рок звезда. Има си две меки седалки, разположени една срещу друга, телевизор и охладен ягодов шейк, който си бях поръчала. Бих си позволила да изпитам даже и благодарност, само дето татко веднъж подхвърли, че чичо Бил винаги изпращал коли за хората, които искали срещи с него, за да може в мига, в който му писнат, да ги изпрати по живо, по здраво у дома.

— Уилям и Майкъл… — обажда се замислено Сейди от седалката срещу мен. — Оставих всичко на тези момчета в завещанието си.

— Така е — кимвам. — Мисля, че чух за това.

— Е, надявам се да са ми благодарни. Би трябвало да е доста.

— Ужасно много! — излъгвам, припомняйки си един случайно доловен разговор между мама и татко. Очевидно всичко е било погълнато от таксите за старческия дом, ала Сейди надали би искала да чуе точно това. — И са на седмото небе!

— Има защо! — кимва тя и се обляга доволно назад.

Миг по-късно колата напуска главния път и се приближава към огромни порти от ковано желязо. Докато лимузината спира на пропуска, към нас се приближава дежурният охранител.

Сейди надниква зад мен към къщата и възкликва:

— Господи боже мой! — Поглежда ме изумено, като че ли някой си прави шега с нея. — Тази къща е доста голяма, не мислиш ли? Как, по дяволите, е станал толкова богат?

— Казах ти — промърморвам тихо, докато подавам личната си карта на шофьора.

После той я предава на охраната и двамата започват да оглеждат документите ми и мен, сякаш съм опасен терорист.

— Каза ми, че имал кафенета — сбърчва нос Сейди.

— Да. Обаче хиляди. По целия свят. Много е прочут!

Кратка пауза, след което Сейди отбелязва:

— Много щеше да ми хареса и аз да съм прочута.

В гласа й се долавя такава нега, че почти отварям уста, за да изрека: „Може пък някой ден да станеш“, когато се сещам как стоят нещата и побързвам да я затворя. Изпълвам се с тъга. Защото за нея няма нито ден повече, нали така?!

Към този момент колата вече пърполи по алеята на имението и аз не мога да се сдържа да не залепя нос за прозореца в истинско детинско удивление. Идвала съм в дома на чичо Бил само няколко пъти през целия си живот и очевидно всеки път забравям колко впечатляващо и заплашително място е той. Къщата е с огромни колони, петнайсет спални и приземен етаж, в който има два басейна. Цели два, моля ви се!

Казвам си, че за нищо на света не трябва да се стягам и притеснявам. Все пак това е само къща. А той просто е човек като всеки друг.

Само дето всичко тук е във величествени мащаби! Наоколо се редят морави и фонтани, група градинари подкастрят живия плет, а когато лимузината приближава входа, висок тип в черен костюм и очила с дискретен микрофон, прикрепен към тях, слиза по безупречно белите стъпала, за да ме посрещне.

— Лара! — Стиска ръката ми, сякаш сме стари приятели. — Приятно ми е, аз съм Деймиън. Работя за Бил. Той няма търпение да те види. Ще те отведа директно в работното крило. — И докато тръгваме по хрущящия под краката ни чакъл, той добавя уж небрежно: — И за какво точно си искала да говориш с Бил? Като че ли на никого не му е станало много ясно.

— Това е… хммм… личен въпрос. Съжалявам.

— Няма проблеми! — пуска ослепителна усмивка той. — Страхотно. Сара, идваме! — изрича в микрофона си.

Страничното крило е точно толкова впечатляващо, колкото и главната къща, само дето е в различен стил — стъкло, модерно изкуство и водна каскада от неръждаема стомана. И сякаш точно по часовник оттам излиза да ни посрещне момиче, също безупречно облечено в черен костюм.

— Здравей, Лара! Добре дошла! Аз съм Сара.

— Оставям те в добри ръце, Лара! — заслепява ме Деймиън отново със зъбите си и се оттегля с хрущене по чакъла.

— За мен е голяма чест да се запозная с племенницата на Бил! — започва да нарежда Сара, докато ме води в сградата.

— О! Ами… благодаря!

— Не знам дали Деймиън ти го е споменал — продължава тя, като ме кани на едно канапе и сяда срещу мен, — но се питах дали би могла да ми кажеш темата, за която искаш да говориш с Бил. Задаваме този въпрос на всички негови гости. За да можем да го подготвим, да направим съответните проучвания, ако се налага… С други думи, това улеснява живота на всички ни.

— Всъщност Деймиън не забрави да ме попита. Но както казах и на него, разговорът е личен. Съжалявам!

Любезната усмивка на Сара не помръдва и на йота, когато казва:

— Но не би ли могла просто да подскажеш насоката? Да ни дадеш някаква представа?

— Не желая да говоря за това с когото и да било друг — отвръщам и усещам, че се изчервявам. — Съжалявам, наистина, но въпросът е семеен.

— Разбира се! Няма проблеми! Би ли ме извинила за момент?

Оттегля се в ъгъла на приемната и я виждам как промърморва нещо в микрофончето си. Сейди се плъзва към Сара за миг, а после се връща обратно при мен. И за моя огромна изненада пралеля ми се залива от смях.

— Какво става? — питам тихичко. — Какво казва тя?

— Каза, че на пръв поглед не си изглеждала опасна, но за всеки случай трябвало да извикат допълнителна охрана!

— Какво? — не успявам да се сдържа да не възкликна и Сара автоматично се завърта на пета и ме оглежда подозрително.

— Няма нищо! — помахвам й жизнерадостно. — Аз просто… кихнах! — После свеждам глава и продължавам разговора със Сейди: — И какво друго каза?

— Според нея ти си имала зъб на Уилям. Нещо за някаква работа, която той не ти бил дал.

Да му имам зъб ли? За работа?

Поглеждам я слисано и минава известно време, докато се сещам за какво става въпрос. На погребението! Ама, разбира се!

— Последния път, когато чичо Бил ме видя, аз съобщавах за убийство насред едно погребение. Сигурно е раздрънкал наляво и надясно, че съм пълен психопат!

— Сладко, не мислиш ли? — изкисква се Сейди.

— Изобщо не е смешно! — срязвам я аз. — Сега разбирам защо всички си мислят, че съм дошла да го убия или нещо подобно. Даваш ли си сметка, че всичко е по твоя вина?! — поглеждам пралеля си аз, но веднага млъквам, когато забелязвам, че Сара се приближава към мен.

— Здравей, Лара! — Гласът й звучи звънливо, но напрегнато. — Един от асистентите на Бил ще остане при вас по време на срещата, за да си води бележки. Имаш ли нещо против?

— Виж какво, Сара — изричам, като се старая да звуча колкото ми е възможно по-разумна и спокойна. — Аз не съм психопат! И нямам зъб на никого в този свят! Нямам нужда някой да си води бележки по време на разговора ни! Просто искам да си поговоря със собствения си чичо на четири очи. Пет минути ми стигат! Повече не искам!

За момент настъпва мълчание. Професионалната усмивка на Сара продължава да си стои залепена за лицето й, но очите й започват да шарят между вратата и мен. Накрая отсича:

— Окей! Ще направим нещата по твоя начин!

Забелязвам, че докато сяда, намества слушалката в ухото си — за всеки случай.

— Е, как е леля Труди? — питам, колкото да убия времето. — Тук ли е?

— Труди замина за къщата във Франция за няколко дена — отговаря веднага Сара.

— А Диаманте? Ако има време, бихме могли да пием по кафе и да си побъбрим. — Всъщност нямам никакво желание нито да пия кафе с Диаманте, нито да си бъбря с нея. Просто искам да докажа на охраната, че съм си съвсем нормална и обикновена жена.

— Искаш да видиш Диаманте? — Очите на Сара започват да шарят като обезумели. — Сега?!

— Само за по едно кафе, ако е тук, разбира се…

— Ще се обадя на асистентката й. — Сара скача, отдалечава се в ъгъла, мърмори нещо в микрофона си, а после почти автоматично се връща при мен. — Опасявам се, че в момента на Диаманте й правят маникюра. Предлага да се видите следващия път.

Да бе, как ли пък не! Та тя дори не се обади на асистентката на моята братовчедка! Започвам да съжалявам тази Сара. Изглежда толкова нервна, сякаш са я наели за детегледачка на лъв. През ума ми минава пакостливата мисъл да извикам внезапно „Горе ръцете!“, само и само да я видя колко бързо ще се хвърли на пода и ще извади пистолета си. Но вместо това изричам:

— Имаш много хубава гривна! Необичайна е!

— Да, нали?! — Тя протяга ръка и разтърсва двата сребърни диска на верижката си. — Не си ли ги виждала още? Гривните са от новата колекция „Две малки монети“. От януари месец във всяко кафене „Лингтън“ ще има щанд с продуктите от тази серия. Сигурна съм, че Бил ще ти подари и на тебе една такава гривна! Между другото, има и медальон, и тениски, и подаръчни комплекти с две малки монети в ковчеже…

— Звучи страхотно! — изричам учтиво. — Очевидно нещата вървят добре.

— О, да! Серията „Две малки монети“ има зашеметяващ успех! — изрича със светнали очи Сара. — Както изглежда, ще се превърне в достоен конкурент на всички други серии „Лингтън“! Знаеш ли, че Холивуд ще прави филм по книгата?

— Аха! — кимам приятелски. — Даже чух, че ролята на чичо Бил щяла да се изпълнява от Пиърс Броснан.

— Да не говорим за риалити шоуто — то непременно ще се превърне в хит! Защото посланието му е вдъхновяващо! И как няма да бъде, щом всеки, който пожелае, може да тръгне по пътя на Бил! — Очите на Сара блестят и очевидно вече е забравила, че трябва да се страхува от мен. — Всеки може да грабне две малки монети и да реши да промени бъдещето си! И принципът може да бъде приложен и за семействата, и за бизнеса, и за икономиката… Знаеш ли колко водещи политици се обадиха на Бил, откакто излезе книгата му? И всеки иска да знае как може да приложи неговата тайна за собствената си страна! — Снишава почтително глас и допълва: — В това число и президентът на Съединените щати!

— Президентът се е обадил на чичо Бил?! — не мога да се сдържа да не ахна аз.

— Е, по-точно неговите хора — свива рамене тя, раздрънква гривната си и добавя: — Всички отдавна смятаме, че на Бил му е крайно време да влезе лично в политиката. Има толкова много неща, които може да предложи на този свят! Истинска привилегия е да се работи за него!

Няма съмнение, че това момиче е с безвъзвратно промит мозък.

Поглеждам към Сейди и я забелязвам как се прозява отегчено.

— Мисля, че ще избухна! — съобщава ми тя и преди да съм успяла да кажа каквото и да било, се изпарява.

— Окей — кима Сара, заслушана в слушалката си. — Тръгваме! Бил е готов да те приеме, Лара!

Изправя се и ми прави знак да я последвам. Тръгваме по един коридор, по чиито стени се редят картини, подозрително напомнящи за истински Пикасо, а след това се озоваваме в друга, по-малка приемна. Придърпвам си надолу полата и си поемам дълбоко дъх. Давам си сметка, че нервността ми е напълно абсурдна. Така де, нали отивам при чичо си! Имам пълното право да го видя. И нямам никаква причина да се чувствам по какъвто и да било начин, освен спокойна…

Да, ама не! Краката ми треперят и имам чувството, че всеки момент ще припадна.

Сигурно ще да е от вратите — твърде големи са. Не са като нормалните врати. Издигат се чак до тавана — огромни блокове бледо полирано дърво, които от време на време се отварят и затварят и от тях излизат и влизат някакви хора.

— Това ли е офисът на чичо Бил? — кимам по посока на вратите.

— Това е външният офис — отговаря с усмивка Сара, — а ти ще се срещнеш с него във вътрешния офис. — Отново слуша нещо в слушалката си, застава нащрек и промърморва: — Водя я вътре!

И отваря една от огромните врати. Води ме в просто административно помещение със стъклени стени, две бюра и двама готини типове на тях, единият от които е облечен с тениска от серията „Две малки монети“. И двамата вдигат очи и се усмихват учтиво, но нито един не спира да пише. Стигаме до друга гигантска врата и спираме. Сара поглежда часовника си. А после, сякаш цепеща секундата, чука и отваря.

Озовавам се в обширен, светъл кабинет със сводест таван, стъклена скулптура на един подиум и канапета в нишата в дъното. Шестима мъже в костюми тъкмо се изправят от столовете си, като че ли приключващи някаква делова среща. А там, зад масивното бюро, седи чичо Бил. Изглежда невероятно млад в сивото си поло и дънките си. Днес е още по-загорял, отколкото на погребението, косата му както винаги е гарвановочерна, а в едната си ръка държи чаша кафе с марката „Лингтън“.

— Много благодаря за отделеното време, Бил! — изрича благоговейно един от мъжете. — Оценяваме го!

Чичо Бил дори не си прави труда да отговори — само вдига благосклонно ръка, сякаш е папата. И докато мъжете се изнизват в индианска нишка, като че ли от нищото в кабинета се материализират три момичета в черни униформи и само за трийсетина секунди разчистват цялата маса. През това време Сара ме отвежда до един стол.

Изведнъж и тя е станала нервна като мен.

— Племенницата ви Лара — промърморва по посока на чичо Бил. — Иска разговор на четири очи. Деймиън взе решение да й даде пет минути, но за съжаление не разполагаме с никакви предварителни бележки. — Снишава още повече глас и добавя: — Тед е в бойна готовност. Имаме и допълнителна охрана…

— Благодаря, Сара! Ще се оправим! — прекъсва я чичо Бил и насочва вниманието си към мен. — Лара! Заповядай, седни!

Докато се настанявам, усещам как Сара се изнизва зад гърба ми и как вратите се затварят с тихо свистене.

Настъпва тишина, нарушавана единствено от чичо Бил, който пише нещо на своето блекбъри. За да убия времето, плъзвам поглед по стената, превърната в мемориал на чичо Бил и познанствата му с известни хора. Мадона, Нелсън Мандела, националният отбор на Англия…

— Е, Лара — вдига най-сетне глава той, — какво мога да направя за теб?

— Аз… хммм — Прочиствам си гърлото. — Аз бях…

Бях си подготвила толкова много превъзходни уводни думи! Но сега, когато съм тук, в неговата светая светих, всичко като че ли се е изпарило от главата ми. Чувствам се като парализирана. Това не е шега — намирам се пред самия Бил Лингтън! Великият магнат, който си има милиони неща за вършене на главата, като например да казва на президента на Съединените щати как да ръководи страната си. От къде на къде ще ходи в някакъв си старчески дом и ще краде огърлицата на една стара дама?! Какво изобщо съм си мислела?!

— Лара? — смръщва се в очакване чичо ми.

О, боже! Трябва да го направя! Не мога да не го направя! Това е като скачане от трамплин! Стисни носа си, задръж дъха си и скачай!

— Миналата седмица ходих в старческия дом на леля Сейди — изричам светкавично. — Оказва се, че само преди няколко седмици тя е имала посетител, който е приличал изцяло на теб, обаче се е казвал Чарлз Рийс и нещо не ми се връзваше, та реших да дойда и да те попитам…

Не довършвам. Чичо Бил ме гледа с такъв ентусиазъм, сякаш внезапно съм свалила дрехите си, оказала съм се с поличка от тръстика и се каня да заиграя хула.

— Исусе Христе! — промърморва. — Лара, все още ли поддържаш версията, че Сейди е била убита? Затова ли е всичко това? Защото аз наистина нямам време… — И протяга ръка към телефона си.

— Не, не е това! — изписквам с пламнало лице, твърдо решена да не се отказвам. — Изобщо не мисля, че е била убита. Отидох там, защото… защото се почувствах много виновна, че никой не се е интересувал от нея и не е ходил да я види. Имам предвид, когато е била жива, разбира се. А после в книгата за посетителите видях и друго име на нейната страница, а сестрите казаха, че човекът приличал точно на теб и аз просто… се зачудих… Нали се сещаш… Зачудих се…

Когато спирам, усещам, че сърцето ми вече бие в ушите ми.

Бавно, много бавно чичо Бил връща телефонната слушалка на мястото й. В продължение на няколко секунди го наблюдавам как се опитва да измисли какво да ми каже.

— Е, както изглежда, и двамата сме си мислели за едно и също нещо — изрича накрая, като се облята спокойно на стола си. — Ти си напълно права. Наистина ходих да видя Сейди.

Зяпвам от изумление.

Резултат! Имам автоматичен резултат! Мисля, че трябва да стана частен детектив.

— Но защо си използвал името „Чарлз Рийс“?

— Лара! — поглежда ме чичо Бил и търпеливо въздъхва. — Навън имам много почитатели. Знаеш, че съм знаменитост. Има много неща, които правя, без да разгласявам. Благотворителни жестове, посещения по болниците… — Разтваря ръце. — Когато искам да остана анонимен, аз винаги ставам „Чарлз Рийс“. Представяш ли си каква суматоха щеше да настане в старческия дом, ако знаеха, че Бил Лингтън идва лично да посети старата дама? — И ми намигва съзаклятнически, при което аз не мога да не му върна усмивката.

Да, като че ли се връзва. Чичо Бил си е като същинска рок звезда. Няма съмнение, че ако иска да остане анонимен, трябва да приеме някакъв псевдоним.

— Но защо не сподели поне със семейството?! По време на погребалната служба каза, че никога не си ходил при леля Сейди!

— Да, знам — кима той. — Имах си основателни причини за това. Не исках останалата част от семейството да се чувства виновна, че и те не са се сетили да го направят. Особено баща ти! Той може да бъде много… докачлив понякога.

Докачлив ли? Татко никога не е бил докачлив!

— Не мисля, че с татко би имало проблеми — изричам сдържано.

— О, да, той е страхотен! — побързва да замаже положението чичо Бил. — Абсолютно фантастичен! Обаче надали е лесно да бъдеш по-големият брат на Бил Лингтън! Съчувствам му!

В душата ми се надига възмущение. Той е прав. Да, не е лесно да бъдеш по-големият брат на Бил Лингтън — защото Бил Лингтън е едно арогантно копеле!

Изобщо не трябваше да му се усмихвам! Ядосвам се, че няма никакъв начин да върна усмивката си назад.

— Мисля, че няма защо да съчувстваш на татко — отбелязвам колкото ми е възможно по-учтиво. — Защото той не се самосъжалява. Справил се е отлично с всичко в своя живот!

— Знаеш ли, че започнах да използвам баща ти като пример в моите лекции — прави се на замислен чичо Бил. — Две момчета. Израснали в едно и също семейство. С едно и също образование. Единствената разлика между тях е, че едното от тях е искало да постигне нещо. Едното от тях е имало мечта.

Звучи така, сякаш репетира реч за някое промоционално дивиди. Още малко и ще се пръсне от самочувствие. И от къде на къде всички ще искат да приличат на Бил Лингтън, ако смея да попитам?! Може пък мечтата на някои хора е да не показват лицето си, хилещо се от всевъзможни чашки за кафе по целия свят!

— Е, Лара — фокусира се той отново върху мен, — за мен беше удоволствие да се видим. Сара ще те изпрати…

Това ли е? Срещата ми завърши? Та аз дори не съм стигнала още до въпроса за огърлицата!

— Има и още нещо — побързвам да кажа.

— Лара…

— Изобщо няма да те бавя, обещавам! Само се питах, когато си бил при леля Сейди…

— Да? — Виждам как търпението му се изчерпва. Поглежда часовника си и докосва някакъв бутон на клавиатурата си.

О, господи! И как сега да го кажа?

— Знаеш ли нещо за… — Опитвам се да намеря подходящите думи. — Така де, виждал ли си… или може би да си взел — погрешка, разбира се… една огърлица? Дълга огърлица със стъклени мъниста и медальон с водно конче?

Очаквам да стана свидетел на поредната снизходителна въздишка, на празен поглед или на някой пренебрежителен коментар. Обаче изобщо не очаквам да го видя как се вкаменява. Не очаквам да го видя как настръхва и очите му започват да шарят като на подплашено теле.

Докато наблюдавам реакцията му, аз също се втрещявам от изумление. Значи той знае за какво говоря! Той знае за огърлицата!

Ала точно в следващия момент уплахата изчезва от очите му и той пак придобива обичайната си престорена любезност. Реакцията е толкова мигновена, че се питам дали не съм си въобразила онова предишно изражение.

— Огърлица значи, а? — Отпива спокойно от кафето си и пише нещо на клавиатурата си. — Искаш да кажеш нещо, принадлежало на Сейди?

Усещам, че цялото ми тяло настръхва. Ама какво става тук, моля ви се?! С очите си видях, че той знае за какво става въпрос! Сигурна съм! Защо сега се преструва на ни лук ял, ни лук мирисал?!

— Да. Просто едно старо бижу, което се опитвам да издиря. — Нещо дълбоко в мен ми подсказва да запазя самообладание и да се правя на незаинтересована. — Сестрите в старческия дом споменаха, че била изчезнала, та… — Не отлепям очи от чичо Бил, очаквайки някаква издайническа реакция, обаче той се владее перфектно.

— Интересно. И защо толкова ти трябва тази огърлица? — пита с нехаен тон.

— О, няма особена причина. Просто видях една снимка на Сейди от сто и петия й рожден ден, на която е с нея, та си казах, че би било хубаво да открия огърлицата.

— Любопитно. — Ръцете му спират да пишат. — Може ли да видя тази снимка?

— Опасявам се, че не я нося.

Този разговор става все по-странен. Имам чувството, че съм на тенискорта и двамата с чичо ми си подхвърляме небрежно топки, полагайки неистови усилия да не цапардосаме противника.

— Е, аз пък се опасявам, че нямам представа за какво ми говориш — отсича чичо Бил и оставя чашката си с кафе на бюрото, за да покаже, че аудиенцията е свършила. — Но времето ми е ценно, затова предлагам да смятаме разговора за приключен.

Бутва назад стола си, обаче аз не помръдвам. Той знае нещо за тази огърлица! Сигурна съм, че знае! Но какво мога да сторя аз? С какви варианти за действие разполагам?

— Лара? — Той вече е застанал до стола ми и чака.

Макар и неохотно, аз се изправям на крака. Когато се приближаваме до вратата, тя се отваря като по магия. Посреща ни Сара, зад която пристъпва от крак на крак Деймиън с блекбъри в ръка.

— Всичко наред ли е? — пита веднага той.

— Да, всичко е наред! — потвърждава чичо Бил. — Поздрави баща си от мен, Лара! Довиждане!

Сара ме хваща за лакътя и започва лекичко да ме избутва от кабинета на господаря си. С всяка следваща секунда шансовете ми се изпаряват. В отчаянието си сграбчвам бравата на вратата, обръщам се към чичо Бил и изричам:

— Жалко за тази огърлица, не мислиш ли? — Гледам го право в очите, надявайки се да провокирам някаква реакция. — Какво според теб се е случило с нея?

— Лара, ако бях на твое място, бих забравил за тази огърлица — изрича мазно той. — Сигурно се е изгубила преди много време. Деймиън, влез!

Деймиън се стрелва покрай мен и двамата мъже се запътват към другия край на кабинета. Вратата вече се затваря. Вторачвам се в чичо Бил и ми идва да се пръсна на парчета от безсилие.

Но какво става тук, за бога?! Какво се върти около тази огърлица?

Трябва да говоря със Сейди, при това веднага! Още в тази минута. Въртя глава насам-натам, но от нея няма и следа. Типично! Сигурно си е намерила някой мускулест градинар и сега го опипва.

— Лара! — изрича Сара с напрегната усмивка. — Би ли свалила пръстите си от бравата, ако обичаш? Не можем да затворим вратата.

— А, да! — промърморвам и пускам бравата. — Само не се паникьосвай! Не възнамерявам да инсценирам седящ протест!

В очите на Сара проблясва уплаха при думата „протест“, което тя автоматично се опитва да замаже с изкуствен смях. Да, на тази жена й е крайно време да напусне работата при чичо Бил. Прекалено нервна е станала.

— Колата ти вече те очаква — изрича. — Ще те отведа.

Мамка му! Ако тя ме ескортира до колата, няма никакъв начин да се измъкна и да подуша наоколо. Да се поразровя в чекмеджета и шкафове.

— Едно кафе за из път? — пита Сара, докато вървим през приемната.

Едва сподавям желанието си да кажа: „Да, благодаря! Един «Старбъкс», ако обичаш!“.

Вместо това се усмихвам и изричам:

— Не, благодаря.

— Е, за нас беше удоволствие, че беше наш гост, Лара. — От престорената й любезност започва да ми призлява. — Заповядай и някой друг път!

Да бе, ще заповядам! Нали всъщност иска да каже: „Никога повече да не си припарила тук!“?!

Шофьорът на лимузината ми отваря вратата и аз тъкмо прекрачвам, когато пред мен се материализира Сейди и блокира пътя ми. Прическата й е леко поразрошена и едва си поема дъх.

— Намерих я! — обявява мелодраматично.

— Какво си намерила? — заковавам се аз с един крак в лимузината.

— В къщата е! Видях я в една стая на горния етаж, на една тоалетка! Моята огърлица е тук!

Втрещявам се. Да, знаех си! Знаех си, че тук има нещо!

— Напълно ли си сигурна, че е твоята огърлица?

— Разбира се, че съм сигурна! — провиква се възмутено тя и започва да жестикулира по посока на къщата. — Можех да си я взема! Дори се опитах да си я взема! Но, разбира се, не можах… — Цъква с език от безсилие.

— Лара, има ли някакъв проблем? — Отново Сара. Бърза надолу по стълбите. — Да не би нещо с колата да не е наред? Невил, всичко наред ли е? — обръща се смръщено към шофьора.

— Всичко си е съвсем наред! — размахва отбранително ръце той. — Тя просто започна да си говори сама!

— Желаеш ли друга кола, Лара? — Забелязвам, че Сара вече полага огромни усилия да съхрани любезните си маниери. — Или да бъдеш откарана някъде другаде? Невил би могъл да те закара навсякъде! А може би ще пожелаеш да го използваш за целия ден?

Да, тази жена определено няма търпение да се отърве от мен.

— Колата си е съвсем наред, благодаря! — изричам жизнерадостно. А после промърморвам тихичко: — Влизай в колата! Не можем да говорим тук!

— Моля? — смръщва се Сара.

— Аз само… телефона. Хендсфри, нали знаеш! — И докосвам ухото си, след което бързо се вмъквам в колата.

Вратата се затваря и секунда след това ние се отправяме тържествено към портите на имението. Поглеждам дали стъклената преграда е вдигната, след което се отпускам назад в седалката, поглеждам към Сейди и възкликвам:

— Това е невероятно! Как я намери?

— Просто отидох да поразгледам — свива рамене тя. — Прегледах всички шкафове и чекмеджета, дори и сейфа.

— Влизала си в сейфа на чичо Бил?! — ахвам аз. — Аууу! И какво има там?

— Разни хартии и отвратителни бижута — махва пренебрежително с ръка пралеля ми. — Тъкмо се канех да се откажа, когато на излизане минах покрай една тоалетка и случайно я зърнах.

Направо не мога да повярвам! Кожата ми не ме побира от яд! Чичо Бил си седеше срещу мен и без да му мигне окото, ме лъжеше, че не знае нищо за тази огърлица! Мошеник! Лъжец!… Дааа, трябва ни план за действие! Бръквам в чантата си и вадя оттам бележник и химикалка.

— Тук нещо става! — отбелязвам, докато междувременно записвам в бележника си на нова страница и с големи букви „ПЛАН ЗА ДЕЙСТВИЕ“. — Със сигурност има някаква причина, поради която той я е откраднал, и причина, поради която сега лъже! — Потривам отчаяно чело. — Но каква? Защо тази огърлица е толкова важна за него?! Знаеш ли нещо друго за нея? Да не би да има някаква история… някаква колекционерска стойност?

— Това ли е всичко, което смяташ да направяш? — избухва внезапно Сейди. — Да говориш и да опяваш? Просто трябва да я вземем! Трябва да прескочиш прозореца и да я вземеш! Веднага!

— Моля? — Вдигам очи от бележника си.

— Няма да бъде никак трудно — допълва уверено Сейди. — Можеш да си събуеш обувките.

— Ясно.

Кимвам. Но ако трябва да бъда честна, не се чувствам особено добре подготвена за подобен ход. Да се върна веднага в къщата на чичо Бил? Без да си съставя план?

— Единственият проблем е — изричам след кратък размисъл, — че той има много охрана, аларми и други подобни неща.

— Е, и?! — поглежда ме с присвити очи Сейди. — Да не би да те е страх от няколко аларми?

— О, не! — побързвам да отрека. — Разбира се, че не!

— О, страх те е! — избухва саркастично тя. — Честно да ти призная, никога през живота си не бях виждала подобна задръстенячка като теб! Не искаш да пушиш, защото било опасно! Носиш предпазен колан в колата, защото било опасно! Не ядеш краве масло, защото било опасно!

— Не съм казвала, че кравето масло е опасно! — срязвам я възмутена аз. — Просто… нали знаеш… зехтинът има по-добри мазнини…

Не довършвам. Презрението, изписано върху лицето на пралеля ми, е твърде непоносимо.

— Та ще се покатериш ли през онзи прозорец, за да вземеш огърлицата ми? — повтаря тя.

— Да — отговарям само с една идея закъснение. — Разбира се, че ще го направя.

— Е, какво чакаш тогава? Спри колата!

— Престани да ме командваш! — срязвам я набързо. — И без това тъкмо това се канех да направя!

Привеждам се напред, отварям стъклената преграда между мен и шофьора и казвам:

— Извинете, но в коли обикновено ми става лошо. Бихте ли спрели, за да изляза, моля? Ще се прибера с метрото. — Когато забелязвам смръщеното му лице в предното огледало, побързвам да го успокоя: — Не си мислете, че не харесвам карането ви или нещо подобно! Вие сте страхотен шофьор! Карате наистина много… много гладко!

Колата спира, шофьорът се обръща към мен и изрича несигурно:

— Заповедта ми е да ви откарам до вратата на дома ви!

— Не се притеснявайте! — махвам с ръка, като излизам. — Просто имам нужда от малко чист въздух! И много благодаря!

Вече съм на тротоара. Затварям вратата с трясък и помахвам любезно на горкия човечец. Той ме стрелва с подозрителен поглед, после прави троен завой и се насочва обратно към къщата на чичо Бил. Веднага щом се изгубва от погледа ми, аз се връщам обратно, като се старая да остана незабележима. Щом завивам зад ъгъла и зървам портите на имението на чичо Бил, се заковавам на място.

Портите са затворени и са доста масивни. Охраната не възнамерява да мърда от мястото си. Навсякъде се виждат камери. Човек не може просто да влезе в къщата на чичо Бил. Значи ми трябва стратегия. Поемам си дълбоко дъх и тръгвам към портите с най-невинната физиономия на света.

— Здравейте! Пак съм аз, Лара Лингтън! — изричам в интеркома за пешеходци. — Глупаво е, но си забравих чадъра!

Само след секунда охраната ми отваря входа за пешеходци и се привежда от прозорчето.

— Току-що говорих със Сара — казва. — Тя не си спомня нищо за вашия чадър, но вече идва насам.

— Няма нужда, аз ще я пресрещна! — изчуруликвам весело и тръгвам напред, преди той да успее да каже каквото и да било.

Така. Първото препятствие е преодоляно.

— Кажи ми, когато той отмести поглед от мен! — промърморвам на Сейди. — Кажи „сега“!

— Сега! — виква тя след броени секунди и аз се плъзвам светкавично в страничния шубрак. Правя няколко крачки в тревата, после се хвърлям на земята, претъркулвам се зад живия плет и се заковавам на място като същинска екшън героиня.

Сърцето ми бие като лудо. И дори не ми пука, че целите ми бедра са в синини. През живия плет зървам Сара да бърза по хрущящия чакъл с притеснено изражение на лицето.

— Къде е тя? — чувам гласа й пред портите.

— … преди секунда беше тук… — Озадаченият охранител.

— Ха!

Ама това „ха!“ може и да се окаже за мен. Като нищо ще започнат да ме търсят с ротвайлери!

— Къде е? — прошепвам към Сейди. — Насочвай ме! И се оглеждай за нежелани елементи!

Тръгваме напред през моравата по посока на къщата. Вървим на прибежки и прикляквания — тук редица жив плет, там водна каскада, още по-нататък поредната скъпарска скулптура, спечелила някаква награда. Когато някой мине покрай мен, замръзвам на място и затаявам дъх. Засега никой не ме забелязва.

— Ето там!

Завиваме зад ъгъла и Сейди кима по посока на френските прозорци на първия етаж. Всичките са широко отворени и извеждат на тераса със стъпала, които пък водят към градината. Значи в крайна сметка няма да ми се наложи да се катеря по бръшлян. Изпълва ме леко разочарование. Тъкмо се бях подготвила…

— Пази ми гърба! — измънквам под нос към Сейди.

Събувам обувките си, примъквам се крадешком към стъпалата и ги вземам на два скока. После бавно и внимателно приближавам към френските прозорци, затаила дъх.

Ето я!

Лежи си на тоалетката, вътре в стаята. Дълги, двойни редици мъниста от проблясващо жълто стъкло, с изящен медальон във формата на водно конче, инкрустирано със седеф и обсипано с кристали. Огърлицата на Сейди! Вълнуваща и вълшебна, точно както я описа тя! Въпреки че е малко по-дълга, отколкото си я бях представяла, а няколко от мънистата са леко поизтъркани.

Взирам се в нея, преизпълнена от вълнение. След всичкото това време! След всичкото това търсене и надежди! След като тайничко съм се питала дали изобщо съществува… Ето я, тук е! Само на няколко крачки от мен! Бих могла просто да се пресегна и да я взема, без дори да влизам в стаята!

— Изумителна е! — обръщам се към Сейди със сподавен глас. — Това наистина е най-красивото нещо, което някога…

— Вземи я! — провиква се тя и започва да размахва отчаяно ръце. Огърлиците на врата й се раздрънчават. — Престани да говориш! Вземи я!

— Добре де, добре.

Дръпвам още малко френските прозорци, правя няколко предпазливи крачки вътре и тъкмо се пресягам да взема огърлицата, когато внезапно чувам стъпки, бързо приближаващи стаята. И само след някакви си наносекунди вратата се отваря. Мамка му! Някой идва!

В паниката си аз се дръпвам обратно на терасата и се снишавам встрани.

— Какво правиш? — вика Сейди отдолу. — Вземай огърлицата!

— Някой влезе в стаята! Ще го изчакам да излезе!

Сейди мигновено се озовава до прозореца и пъхва глава в стъклото на френските прозорци.

— Това е прислужницата! — изпепелява ме с поглед тя. — Трябваше да я вземеш!

— Ще я взема веднага щом тя излезе! Не се паникьосвай! Само наблюдавай.

Плъзвам гръб по стената, като се моля прислужницата или която и да е там да не вземе внезапно да реши да излезе на терасата, за да подиша чист въздух, и мисля за евентуални извинения в случай, че това стане.

Сърцето ми се разхлопва, когато забелязвам, че френските прозорци започват да се движат. Обаче не се отварят. Затварят се с тихо прищракване. А следващото, което чувам, е ключ в ключалката.

О, не!

Не, не и пак не!

— Тя те заключи отвън! — развиква се Сейди и започва да се щура между стаята и терасата. — А сега си отиде! Заключено е!

Разтърсвам френските прозорци, но те са стабилно заключени.

— Идиотка! — разпищява се Сейди, не на себе си от ярост. — Ти си пълна глупачка! Защо просто не я грабна още тогава?!

— Канех се! — срязвам я аз. — А ти трябваше да пазиш пред вратата, за да следиш да не идва някой!

— И сега какво ще правим?

— Не знам! Просто не знам!

Настъпва тишина. Двете се гледаме, едва поемайки си дъх.

— Трябва да си обуя обувките — изричам накрая.

Слизам по стъпалата и нахлузвам обувките си. А горе на терасата Сейди продължава да влиза и да излиза от стаята, като че ли няма сили да се раздели с огърлицата си. Накрая все пак се предава и се присъединява към мен на тревата. В продължение на няколко секунди нито една от нас не смее да погледне другата.

— Съжалявам, че не можах да действам достатъчно чевръсто и да я грабна — промърморвам накрая.

— Е — изрича Сейди, очевидно полагайки огромни усилия да бъде любезна, — може би грешката наистина не беше изцяло твоя.

— Хайде да заобиколим къщата! Може да успеем да се вмъкнем от някое друго място. Влез и провери дали брегът е чист!

Когато Сейди изчезва, аз тръгвам бавно по тревата точно покрай стената на къщата. Напредвам бавно, тъй като всеки път, когато минавам покрай някой прозорец, ми се налага да се снишавам и да пълзя по корем. Макар че това надали ще помогне, ако налетя на някого от охраната.

— Ето те и теб! — измъква се Сейди от стената пред мен. — Познай какво!

— Исусе! — хващам се за сърцето аз, умряла от страх. Поглеждам я накриво и питам: — Какво?

— Чичо ти! Наблюдавах го внимателно. Току-що ходи в сейфа в стаята си. Оглежда се, оглежда се, но накрая очевидно не откри онова, което търсеше. После затвори вратата с трясък и започна да крещи името на Диаманте. Момичето, де. Странно име — допълва, като сбръчква нос.

— Да, моята братовчедка — кимвам. — И също твоя праплеменница.

— Тя пък беше в кухнята. Чичо ти заяви, че искал да си поговори нещо лично с нея и изгони целия персонал. После я попита дали е бърникала в сейфа му и дали не е взела нещо оттам. А след това допълни, че една стара огърлица му липсвала и я попита дали тя не знае нещо по този въпрос.

— О, господи! — ахвам. — И? Какво каза тя?

— Тя каза, че не знае, обаче той не й повярва.

— Може би наистина лъже — отбелязвам замислено и мозъкът ми защраква като обезумял. — Може би онази стая, където беше огърлицата, да е нейната.

— Именно! Затова трябва да я вземем още сега, преди той да осъзнае къде може да я търси и отново да я заключи в сейфа си! В момента там няма никой! Целият персонал се изнесе от района — очевидно ги тресе голям страх от техния господар. Така че можем да си обикаляме колкото искаме.

Нямам никакво време да разсъждавам дали идеята е добра или не. С разтуптяно сърце тръгвам след Сейди към страничния вход. Озоваваме се в перално помещение, голямо точно колкото целия ми апартамент. Сейди ми прави знак да мина през летящата врата, откъдето тръгваме по някакъв коридор, а после вдига ръка и ме спира. Застава нащрек. Чувам гласа на чичо Бил. Крещи. И с всяка следваща дума крясъците му стават все по-силни.

— … личен сейф… безопасност… как смееш… кодът беше само за спешни случаи…

— … не е честно! Ти никога не ми позволяваш нищо!

Това е гласът на Диаманте, който звучи все по-близо и по-близо. Инстинктивно се втурвам към близкия стол и се снишавам зад него. Коленете ми треперят. В следващия момент тя излиза в коридора. Облечена е в чудата, асиметрична розова мини поличка и символична тениска.

— Щом толкова искаш огърлица, ще ти купя! — продължава да крещи чичо Бил, който върви след нея. — Няма проблеми! Кажи ми какво искаш и Деймиън ще го намери…

— Винаги това повтаряш! — пищи срещу него братовчедка ми. — Никога не ме слушаш! Тази огърлица е перфектна! Трябва ми за следващото ревю на новата ми колекция! Цялата се базира на идеята за пеперудки и други насекоми! В случай че още не го знаеш, аз съм творец!

— Щом си такъв голям творец, скъпа — изрича чичо Бил с неприкрит сарказъм в гласа, — защо трябваше да наемам трима дизайнери, за да ти правят роклите?

Вцепенявам се от изумление. Какво? Диаманте ползва други дизайнери! И веднага след това се питам как не съм могла и сама да се досетя за това.

— Те са… шибани… асистенти! — пищи в отговор тя. — Идеите са си мои! И тази огърлица ми трябва…

— Само да си посмяла да излезеш с нея, Диаманте! — извисява се заплашително гласът на чичо Бил. — И само да съм разбрал, че пак си влизала в сейфа ми! Веднага ми предай огърлицата!

— Ще има да вземаш! А на Деймиън можеш да му предадеш да го духа! Мръсно жиголо!

След тази тирада братовчедка ми се втурва по стъпалата, плътно следвана от Сейди.

Чичо Бил изглежда толкова бесен, сякаш е обладан от зъл демон. Диша тежко и на пресекулки, размахва ръце във въздуха и гледа с кървясали очи към голямото стълбище. Има толкова безпомощен и абсурден вид, че ми идва да се изхиля.

— Диаманте! — крещи. — Веднага ела тук!

— Да го духаш! — достига до него далечен глас.

— Диаманте! — Чичо Бил също тръгва по стъпалата след нея. — Стига вече! Няма да търпя…

— Тя я взе! — Сейди неочаквано се озовава до ухото ми. — Взе я! Трябва да я настигнем! Ти мини отзад! Аз ще охранявам предния вход!

Едва успявам да се изправя на треперещите си крака, но накрая хуквам обратно по коридора, откъдето влязохме, минавам през пералното помещение и излизам на моравата. Втурвам се като светкавица и заобикалям къщата, без изобщо да ми пука дали някой ще ме види или не. И се заковавам ужасено на място.

Мамка му!

Диаманте е скочила в черно порше кабриолет и се насочва по чакъла право към централния вход на имението. Портите от ковано желязо бързо се отварят.

— Неее! — не успявам да сдържа воя си аз.

Докато минава през портите, Диаманте прави знака на победата с една ръка и в следващата секунда вече е на улицата. В другата й ръка зървам огърлицата на Сейди — увита около пръстите й, проблясваща под лъчите на слънцето.

Тринайсета глава

Има само един възможен отговор — не става въпрос за кристали, а за диаманти. Огърлицата е инкрустирана с редки антични диаманти и струва милиони лири стерлинги. Само това трябва да е! Защото не се сещам за никаква друга причина, поради която чичо Бил да държи толкова много на нея.

Минах чрез „Гугъл“ през всички уебсайтове за диаманти и бижута. Направо не е за вярване колко са готови да платят хората за един 10.5-каратов диамант, изкопан през 1920 година!

— Какъв беше размерът на най-големия камък в огърлицата? — питам за пореден път Сейди. — Приблизително.

Пралеля ми въздъхва шумно и най-сетне благоволява да отговори:

— Сантиметър — сантиметър и половина.

— А бляскав ли беше? Имаше ли някакви петна или помътнявания? Това би могло да се отрази драстично на стойността му.

— Откога се интересуваш толкова от стойността на моята огърлица? — поглежда ме подозрително Сейди. — Нямах усещането да си толкова користолюбива!

— Не съм користолюбива! — провиквам се възмутено. — Просто се опитвам да разбера защо чичо Бил се интересува толкова много от нея. Не би си губил времето за нищо.

— Какво значение има, щом не можем да я пипнем?

— Напротив, ще я пипнем! Обещавам ти!

Този път имам план, при това много добър. Откакто се върнахме от къщата на чичо Бил, съм впрегнала всичките си детективски умения. Първо, разбрах кога ще бъде следващото модно ревю на компанията на Диаманте. Този четвъртък в хотел „Сандърстед“, 18:30 часа, само с покани. Единственият проблем е, че Диаманте за нищо на света не би ме включила в списъка на гостите си, като се има предвид, че не съм нито фотограф от списание „Хелоу“, нито някое от нейните знаменити аверчета, нито пък мога да хвърля четири стотачки за една рокля. Така направих решителния си удар. Изпратих един съвсем приятелски имейл на Сара, в който й съобщих, че много бих искала да подкрепя братовчедка си в нейното модно начинание, за което искам разрешение да дойда и да поговоря с чичо Бил за това. Намекнах, че бих могла да се отбия за малко у тях, за да уточним подробностите. Може би утре? И за ефект добавих няколко усмихнати личица.

Сара автоматично ми изпрати отговор, подчертавайки, че чичо Бил е малко зает тези дни и аз за нищо на света не трябвало да ходя утре у тях, обаче тя щяла да говори с личната асистентка на Диаманте. И ето че докато се усетя, получих две покани за ревюто по частен куриер. Не можете да си представите как лесно можете да манипулирате хората, ако те си мислят, че нещо не си наред с главата!

Единствената спънка в този план е неговата втора и всъщност най-съществена точка — да говоря с Диаманте и да я убедя да ми даде огърлицата след шоуто. Тук стратегията ми буксува. Асистентката й отказва да ми каже къде е, отказва да ми даде и номера на мобилния й телефон. Твърди, че й била предала моето съобщение, но засега не съм получила никакъв отговор. В което няма нищо чудно, разбира се — защо Диаманте ще си прави труда да се обажда на някаква си госпожица Никоя, при това не милионерка, пък била тя и нейна братовчедка?!

Сейди отскочи няколко пъти до офиса на Диаманте в Сохо, за да види дали не може да я излови там заедно с огърлицата, но очевидно младата дама изобщо не стъпва там. Сейди казва, че било пълно с асистенти, а всички дрехи били изработвани от някаква компания в Шордич. Значи този обект трябва да бъде зачеркнат от нашия списък.

И така, остава ми само един изход — да отида на ревюто, да го изчакам да свърши, после да издебна Диаманте и някак си да я убедя да ми даде огърлицата.

Или… сещате се. Просто да я задигна.

С дълбока въздишка затварям уебсайта за скъпоценни камъни и се завъртам със стола си към Сейди. Днес тя е облечена в сребриста рокля, която, както стана ясно, много била искала, когато била на двайсет и една, обаче майка й отказала да й я купи.

Седи на перваза на отворения прозорец и поклаща крака над улицата. Роклята е без гръб — само две тънки сребристи презрамки минават през крехките й рамене, а на тила й има розетка. От всички призрачни дрехи, които е обличала, тази ми е любимата.

— Огърлицата би си вървяла страхотно с тази рокля — изричам, без да се замислям.

Сейди поклаща тъжно глава, но нищо не казва. Отпуснала е унило рамене, което, предвид последните събития, никак не е изненадващо. Бяхме толкова близо! Видяхме я! А после отново я изгубихме!

Наблюдавам я притеснено известно време. Знам, че Сейди никак не обича „да мърмори за разни неща“, но може пък да се почувства по-добре, ако поговори с някого. Само няколко думи.

— Би ли ми припомнила… защо тази огърлица е толкова специална за теб?

Известно време пралеля ми не казва нищо. Започвам да се питам дали изобщо е чула въпроса ми. Накрая внезапно се обажда:

— Вече ти казах — когато бях с нея, се чувствах красива. Чувствах се като богиня. Бляскава и неустоима! — Обляга се на рамката на прозореца и допълва: — Сигурно и ти имаш в гардероба си нещо, което те кара да се чувстваш като богиня.

— Ами… — смотолевям.

Истината е, че никога не съм се чувствала като богиня. Или, като стана въпрос, кой знае колко бляскава.

Сякаш разчела мислите ми, Сейди се обръща и оглежда критично дънките ми.

— Може би никога не си се чувствала така. Защо не вземеш за разнообразие да облечеш нещо истински красиво?

— Дънките ми са си много хубави! — потупвам ги отбранително. — Може и да не са точно красиви…

— Сини са! — Тя вече е възвърнала духа си и ме пронизва с поглед. — Сини! Най-грозният цвят в дъгата! Забелязвам, че днес целият свят се разхожда с тези отвратителни сини крака! Защо точно сини?

— Защото… — Свивам рамене. — Не знам.

Кейт напусна офиса доста рано, защото имала час при зъболекаря, и всички телефони мълчат. Може би и на мен ми е време да тръгвам. Поглеждам часовника си и душата ми се изпълва с въодушевление.

Оправям молива, втъкнат в косата ми, изправям се и оглеждам тоалета си. Чудата щампована тениска от „Ърбан Аутфитърс“. Сладък дребен медальон с жабче. Дънки и пантофки. Грим — в умерени количества. Идеално!

— Какво ще кажеш да излезем малко на разходка? — обръщам се с престорена небрежност към Сейди. — Виж колко хубав ден е навън!

— Разходка ли? — поглежда ме с присвити очи тя. — Каква точно разходка?

— Просто разходка!

И преди тя да е успяла да каже каквото и да било, затварям компютъра си, включвам служебния телефон на секретар и грабвам чантата си. Сега, когато планът ми е на път да се осъществи, усещам невероятна възбуда.

* * *

Отнема ни само двайсет минути да стигнем до Фарингдън и докато тичам нагоре по стъпалата на излизане от метрото, поглеждам часовника си. Пет и четирийсет и пет. Идеално!

— Какво правим сега? — следва ме крайно подозрителният глас на Сейди. — Мислех, че сме тръгнали на разходка.

— Така е. Отчасти.

Питам се защо трябваше да мъкна с мен и Сейди. Проблемът е, че може и да се нуждая от нея, ако ситуацията се усложни.

Насочвам се към ъгъла с главната улица и спирам.

— Какво чакаме сега?

— Никого! — изричам с престорено нехайство, без да си дам сметка, че се издавам. — Не чакаме никого! Просто… се мотаем. Гледаме как светът минава край нас. — Облягам се небрежно на близката пощенска кутия, за да й докажа тезата си, но после бързо се отдръпвам, защото се приближава жена, която иска да пусне писмо.

Сейди се появява пред мен и оглежда внимателно лицето ми, след това забелязва книгата в ръката ми и ахва.

— Знам какво правиш! Ти го следиш! Чакаш Джош! Нали?

— Просто поемам юздите на своя живот — отговарям, без да смея да я погледна. — Ще му покажа, че съм се променила. Когато ме види, ще осъзнае грешката си. Само почакай и ще видиш!

— Това никак не ми харесва! Ама никак не ми харесва!

— Би ли млъкнала, ако обичаш?!

Проверявам отражението си в близката витрина, слагам си още малко гланц, а после го попивам с кърпичка. Изобщо не възнамерявам да я слушам! Аз съм напълно готова за действие! Чувствам се с подновени сили. Всички тези пъти, когато се опитвах да вляза в главата на Джош, всички тези пъти, когато се опитвах да разбера какво всъщност иска от нашата връзка, а той непрекъснато ме отблъскваше… Но сега най-сетне знам какво точно иска! И знам как да накарам нещата между нас да заработят!

От онзи обяд насам аз съм тотално нов човек. Поддържам банята си в изряден ред и чистота. Престанах да пея под душа. Взех решение никога и за нищо на света да не споменавам за нечия друга връзка. Даже разгледах онази книга с фотографии на Уилям Егълстън, но мисля, че точно тя би дошла малко в повече точно днес. Поради което държа книга със заглавие „Лос Аламос“, която всъщност представя друга негова колекция. Джош ще ме види в съвсем различна светлина! Направо няма да повярва! Сега единственото, което остава, е по нарочна случайност да се сблъскам с него, когато той излиза от работа. Офисът му е на около двеста метра оттук.

Без да отлепям очи от входа, аз се насочвам към малка ниша до входа на един магазин, откъдето разполагам с перфектен изглед към всички, които отиват към станцията на метрото. Покрай мен минават двама колеги на Джош и аз усещам как стомахът ми се свива на топка. Всеки момент ще бъде тук!

— Слушай какво! — обръщам се настойчиво към Сейди. — Възможно е да се наложи да ми помогнеш мъничко!

— Какво искаш да кажеш с това „да ти помогна“? — вирва надменно брадичка тя.

— Да подтикнеш мъничко Джош. Да му кажеш, че ме харесва. За по-сигурно.

— И защо ще трябва да се нуждае от подтикване? — срязва ме тя. — Нали сама каза, че когато те види, той веднага щял да осъзнае грешката си?!

— Така е! — махвам нетърпеливо с ръка. — Но е възможно да не го осъзнае веднага! Може да се нуждае от… леко бутване. От начална скорост. — После, в прилив на вдъхновение, добавям: — Като старите коли! По твоето време! Спомняш ли си? Започваш да въртиш манивелата и въртиш ли, въртиш, докато внезапно двигателят се прокашля и тръгва. Сигурно си го правила милион пъти!

— С коли, а не с мъже! — изтъква тя.

— Същото е! Щом веднъж двигателят тръгне, всичко ще е наред! Сигурна съм… — Затаявам дъх. О, боже! Ето го!

Той върви бавно и замислено със слушалки в ушите, бутилка минерална вода в ръка и съвсем нова и адски готина чанта за лаптопа. Краката ми внезапно отказват да ме слушат, обаче нямам време за губене! Излизам бавно от скривалището си, после правя още една крачка напред и още една, и ето че се озовавам точно на пътя му.

— О! — Старая се да звуча максимално изненадана. — Ммм-мм… Здравей, Джош!

— Лара! — Той изтръгва слушалките от ушите си и застава нащрек.

— Бях напълно забравила, че работиш тук! — изчуруликвам и си лепвам свежарска усмивка. — Какво съвпадение!

— Д-д-да — измънква той.

Ама че човек! Защо трябва да бъде толкова подозрителен?!

— Знаеш ли, точно оня ден се бях сетила случайно за теб — побързвам да го успокоя. — За онзи път, когато се озовахме пред погрешната „Света Богородица“. Помниш ли? Когато джипиесът обърка всичко? Голям смях падна, нали?

Започвам да бъбря неудържимо. Внимавай, момиче, по-спокойно!

— Странна работа — изрича след кратка пауза Джош. — И аз си мислех за това онзи ден. — Погледът му пада върху книгата в ръцете ми и той се ококорва от изумление. — Това не е ли… „Лос Аламос“?

— О, да! — кимвам нехайно. — Онзи ден разглеждах у нас една фантастична книга, наречена „Демократична камера“, и снимките в нея толкова ми харесаха, че не се сдържах и си купих и тази. — Потупвам книгата с нежност, а после вдигам очи и уж едва сега ми е хрумнало, се провиквам: — Хей, май и ти много харесваше Уилям Егълстън, нали? — Сбърчвам невинно чело. — Или май беше някой друг, а?

— Обожавам Уилям Егълстън! — натъртва бавно Джош. — Нали точно аз ти подарих „Демократична камера“?!

— Така ли? Да бе, вярно! — шляпвам се по челото. — Как можах да забравя такова нещо!

Забелязвам пълното му озадачение — лицето му е като отворена книга за мен. Той е в отстъпление. Значи е крайно време да продължа нападението.

— Джош, исках да ти кажа… — Поглеждам го със сконфузена усмивка. — Много съжалявам заради всичките онези есемеси, които ти пращах! Направо не знам какво ми стана тогава!

— Ами… — Джош се прокашля неловко.

— Ще ми позволиш ли да те черпя набързо едно питие? За да ти се реванширам? Без лоши чувства, нали?

Настъпва тишина. Почти виждам как текат мислите му. Съвсем разумно предложение. Безплатно питие. И тя изглежда съвсем нормална.

— Окей — кимва той и прибира айпода си. — Защо пък не?

Аз хвърлям един победоносен поглед на Сейди, която поклаща глава и прави недвусмислен знак, че ще ми клъцне главата, ако можеше. Е, обаче на мен изобщо не ми пука какво мисли тя!

Набутвам Джош в най-близката кръчма, поръчвам бяло вино за мен и бира за него и намирам една масичка в ъгъла. После вдигаме чаши и отпиваме, а аз отварям пакетче солени бисквитки.

— Заповядай! — поднасям с усмивка пакета на Джош.

— Благодаря. — Той прочиства гърло, очевидно изпитвайки крайно неудобство. — Как вървят нещата при теб?

— Джош! — Облакътявам се на масата, поглеждам го сериозно и отбелязвам: — Знаеш ли какво? Хайде да не анализираме всичко, става ли? Писнало ми е от хора, които непрекъснато анализират ли, анализират! Писнало ми е да разнищвам разговори! Просто живей! Наслаждавай се на живота! И много не му мисли!

Джош се вторачва в мен над чашата си, безсъмнено вече тотално зашеметен.

— Ама ти някога много обичаше да анализираш нещото — изрича. — Даже четеше едно списание, „Анализ“.

— Промених се — свивам простичко рамене. — При това в много отношения. Вече не си купувам толкова много гримове и кремове. Банята ми е почти празна. Даже наскоро си мислех, че трябва да попътувам нанякъде. Вероятно в Непал, не знам.

Сигурна съм, че си спомням как веднъж беше споменал за Непал.

— Искаш да пътуваш? — поглежда ме слисано той. — Но ти никога не си го споменавала!

— Е, отскоро съм такава — казвам този път съвсем искрено. — Просто се запитах защо ме е страх толкова много от приключения. По света има хиляди места, които трябва да се видят! Планини… градове… храмовете на Катманду…

— И аз много искам да видя Катманду! — възкликва той вече значително по-спокойно. — Даже точно това планирам за следващата година!

— Хайде бе! Сериозно? Ама това е жестоко!

И през следващите десет минути си говорим за Непал. Или поне Джош говори за Непал, а аз се съгласявам с всичко, което казва. И времето неусетно изтича. Когато той поглежда часовника си, и двамата вече сме зачервили бузи и се смеем. Изглеждаме истински щастлива двойка. Знам го, защото вече няколко пъти проверих отраженията ни в огледалото.

— Май вече трябва да тръгвам — изрича внезапно той. — Имам тренировка по скуош. Радвам се, че те видях, Лара!

— Аз също! Много ми беше приятно!

— Благодаря за питието! — Наблюдавам с лека паника как той взема чантата с лаптопа си.

Не така трябваше да свърши тази вечер!

— Идеята беше страхотна! — Усмихва се, а после се привежда, за да ме целуне по бузата. — Без лоши чувства! Ще се чуваме, нали?

Ще се чуваме ли?

— Пийни още една бира! — изричам, като се старая да не звуча толкова отчаяно, колкото се чувствам. — Набързо!

Джош обмисля за момент предложението ми, поглежда часовника си и накрая казва:

— Окей, набързо! Същото, нали?

И в мига, в който се насочва към бара, аз просъсквам: „Сейди!“, и й правя знак да се приближи. Досега седеше на бара, напъхана между двама бизнесмени с костюми на райета.

— Кажи му, че ме обича!

— Но той не те обича! — изрича Сейди с тон, сякаш обяснява нещо изключително простичко на изключително глупав човек.

— Напротив, обича ме! Просто го е страх да си го признае, дори и пред себе си! Но ти ни видя! Всичко вървеше прекрасно! Та ако може да получи просто едно леко побутване в правилната посока… Моля те, много те моля! — Вторачвам се умолително в нея. — След всичко, което направих за теб, не съм ли заслужила твоята помощ? Моля те!

От гърдите на Сейди се изтръгва дълбока въздишка и тя махва с ръка.

— Добре де!

И само части от секундата по-късно вече е при Джош и реве в ухото му:

— Ти все още обичаш Лара! Направи голяма грешка! Все още обичаш Лара!

Виждам го как се сковава и тръска глава, опитвайки се да се отърве от шума в ушите си. Бръсва ухото си няколко пъти, започва да диша тежко и потрива лице. Накрая се обръща и ме оглежда внимателно. Изглежда така зашеметен, че ако не бях толкова притеснена, щях да се засмея.

— Все още обичаш Лара! Все още обичаш Лара!

Когато донася напитките на масата ни и сяда срещу мен, изглежда като хипнотизиран. Дарявам пралеля си с благодарна усмивка и започвам да отпивам от виното си. Чакам Джош да ми се обясни в любов. Обаче той продължава да си стои вцепенено, вперил невиждащо поглед в далечината.

— Да не би да ти тежи нещо, Джош? — подтиквам го накрая нежно аз. — Защото, ако наистина нещо ти тежи, знаеш, че можеш да ми кажеш. Аз съм ти стара приятелка. Можеш да ми се довериш!

— Лара… — И спира.

Поглеждам отчаяно Сейди за още малко помощ. Той почти стигна до финала, почти е тук…

— Ти обичаш Лара! Не се бори с чувствата си, Джош! Още я обичаш!

Челото на Джош се сбърчва. Едва си поема дъх. Имам чувството, че ще…

— Лара?

— Да, Джош? — смънквам смутено аз.

Хайде де, давай! Давай, по дяволите!

Джош преглъща тежко и изрича:

— Мисля, че допуснах голяма грешка. И мисля, че все още те обичам!

И въпреки че бях пределно наясно какво ще каже, в гърдите ми се надига една могъща романтична вълна, а в очите ми избликват сълзи.

— Аз също все още те обичам, Джош! — изричам с треперещ глас. — Винаги съм те обичала!

Не съм много сигурна дали той целува мен или аз целувам него, но внезапно телата ни се преплитат и ние започваме жадно да се изпиваме един друг — (Добре де, мисля, че аз го целунах първа). А после, когато накрая се отдръпваме, Джош изглежда още по-замаян и отпреди.

— Така — изрича след известно време.

— Така. — Преплитам нежно пръсти в неговите. — Това се казва обрат, нали?

— Лара, трябва да ходя на скуош… — Поглежда часовника си, макар и с огромно неудобство. — Трябва да…

— Не се притеснявай! — кимвам с върховно благородство. — Върви! Можем да говорим и после.

— Окей — кимва той. — Ще ти изпратя новия си номер.

— Страхотно! — усмихвам се аз.

Засега няма да повдигам въпроса защо му е трябвало чак да си сменя номера заради няколкото невинни текстови съобщения, които му пратих. Можем да поговорим за това и друг път. Няма защо да бързаме.

Когато той отваря телефона си, аз надниквам през рамото му и едва не подскачам от удивление. Той все още държи на екрана си нашата снимка! Той и аз. В планината, по ски екипи, по залез. Там сме по-скоро силуети, но съвсем ясно си спомням този момент. Цял ден карахме ски, а залезът беше забележителен. Помолихме един германец да ни направи снимка, а той похаби половин час да изнася лекции на Джош как да настройвал телефона си. И Джош е запазил снимката! През всичкото това време!

— Хубава снимка — изричам спокойно, като кимам към екрана на телефона му.

— Да, нали? — Очите на Джош омекват, когато я поглежда. — Винаги, когато я погледна, ме кара да се чувствам по-добър човек.

— Мен също — промърморвам тихичко.

Знаех си. Знаех си! Той наистина все още ме обича! Просто се е нуждаел от подтик! Нуждаел се е от по-голяма увереност. Нуждаел се е от някакъв вътрешен глас, който да му каже, че всичко ще бъде наред.

С кратък сигнал телефонът ми приема съобщението и ето че номерът на Джош излиза на моя екран. Не успявам да сдържа въздишката си на облекчение. Той се върна при мен! Отново е мой!

Излизаме от кръчмата, хванати за ръце, и спираме на ъгъла.

— Аз ще си хвана такси — казва Джош. — Искаш ли да…

Тъкмо се каня да кажа: „Страхотно! Ще се возим заедно!“. Но после новата Лара ме спира: Не бъди прекалено настойчива! Дай му пространство за дишане!

Поклащам глава и изричам:

— Не, благодаря. Аз и без това съм в другата посока. Обичам те! — И целувам пръстите му един по един.

— И аз те обичам! — кимва той.

Таксито спира и Джош се привежда към мен, за да ме целуне. Едва тогава влиза.

— Чао! — помахвам му, когато колата се отдалечава.

А когато се обръщам, ми идва да запея от щастие. Ние отново сме заедно! Аз отново съм с Джош!

Четиринайсета глава

Никога не ме е бивало да държа в тайна добрата новина. Така де, защо да не ощастливя и живота на някой друг?! Та, водена от тези благородни съображения, още до следващата сутрин аз вече съм изпратила текстови съобщения на всичките си приятели, за да им съобщя, че с Джош отново сме заедно. Както и на някои от неговите приятели, но само защото по една случайност съм запазила номерата им в телефона си. Както и на момчето от „Разнос на пици по домовете“. (Последното беше погрешка, но въпреки това то ми отговори, че се радва за мен.)

— Господи боже мой, Лара! — Гласът на Кейт нахлува през вратата на офиса, следван от нея. — С Джош сте се събрали отново, така ли?

— О, значи си получила есемеса ми? — подхвърлям небрежно. — Да. Страхотно, нали?

— Удивително е! Даже по-скоро… невероятно!

Не е необходимо да бъде чак толкова изненадана, но пък от друга страна, никак не е зле някой да се радва за мен. За разлика от Сейди, която още от снощи не е престанала да се цупи. Нито веднъж не благоволи да каже, че се радва за мен, а всеки път, когато получа отговор на съобщенията си от някого от моите приятели, тя само изсумтява презрително. Дори и сега продължава да ме наблюдава неодобрително, кацнала на шкафа за архив. Обаче на мен изобщо не ми пука, защото ми предстои да проведа най-важния телефонен разговор за деня и просто нямам търпение да го направя. Набирам номера, облягам се назад в стола и чакам татко да вдигне. (Мама избягва да го прави — страхува се да не са похитители. По-добре не питайте!)

— Майкъл Лингтън.

— Здрасти, тате! Лара е! — започвам с нехайния тон, на който се упражнявам още от сутринта. — Просто реших, че няма да е зле да те уведомя, че двамата с Джош отново се събрахме!

— Какво? — изрича татко след кратка пауза.

— Ами, вчера съвсем случайно се сблъскахме на улицата — продължавам жизнерадостно. — И той ми каза, че все още ме обичал и че е допуснал голяма грешка, като е скъсал с мен.

В другия край на телефона отново настъпва тишина. Татко вероятно е прекалено втрещен, за да отговори каквото и да било.

Ха! Точно това е моментът, който очаквах толкова дълго! Иска ми се да можех да му се наслаждавам вечно! След всичките тези седмици, през които хората ми повтаряха, че съм депресирана и заблудена и че трябва да продължа напред! Нека им е сега! Да видим кой крив, кой прав!

— Е, май аз бях правата, а? — не успявам да се сдържа да не добавя. — Нали ти казах, че ние сме родени да бъдем заедно?! — И при тези думи поглеждам триумфално Сейди.

— Лара… — Татко май не звучи чак толкова щастливо, колкото си мислех, че ще бъде. Даже точно обратното — звучи доста стресиран, което е необяснимо предвид факта, че по-малката му дъщеря току-що е открила щастието в ръцете на мъжа, когото обича. — Абсолютно сигурна ли си, че ти и Джош… — Кратко колебание. — Сигурна ли си, че точно това е имал предвид?

Хей, чакай малко! Той да не би да си въобразява, че аз съм си измислила всичко това?

— Ако искаш, можеш да му се обадиш и да го попиташ! — срязвам баща си аз. — Срещнахме се случайно, после пийнахме по едно и си говорихме за разни неща и той каза, че все още ме обичал! И сега отново сме заедно! Точно както вие с мама!

— Ясно… — Чувам татко как издишва дълбоко. — Това направо не е за… вярване. Прекрасни новини всъщност!

— Да, знам! — кимвам и не мога да не се ухиля самодоволно. — И само идва да покаже, че отношенията между двама души са сложно нещо и другите хора не трябва да се месят и да си въобразяват, че знаят всичко!

— Така е — изрича едва чуто той.

Горкият татко! Сигурно ще получи удар.

— Хей, татко! — решавам да го поразвеселя малко аз. — Знаеш ли, онзи ден размишлявах за семейната история. И се питах дали случайно нямаш някакви снимки на старата къща на пралеля Сейди?

— Моля?! — Татко звучи така, сякаш среща трудности да следва потока на мисълта ми.

— Старата къща, онази, дето е изгоряла! В Арчбъри. Помниш ли, че веднъж ми показа снимка? Пазиш ли я все още?

— Мисля, че да — изрича бавно татко и усещам, че застава нащрек. — Лара, защо ми се струва, че си малко обсебена от пралеля си Сейди?

— Нищо подобно, изобщо не съм обсебена! — провиквам се възмутено. — Просто реших, че е крайно време да проявя подобаващ интерес към семейното наследство! Мислех си, че ще се зарадваш!

— О, много се радвам! — побързва да каже татко. — Разбира се, че се радвам. Просто съм… изненадан. Никога досега не си проявявала интерес към семейната история.

Тук вече има право. Спомням си, че миналата Коледа извади някакъв стар фотоалбум, а аз заспах, докато той ми показваше снимки и ми разказваше за едно време. (В своя защита трябва да кажа, че точно тогава бях малко прекалила с пияните вишни.)

— Добре де, ама хората се променят, не е ли така?! — изтъквам. — Ето че сега проявявам интерес! Та исках да те питам, тази снимка ли е единственото, което е останало от къщата?

— Не съвсем — отговаря татко. — Например дъбовото бюро в антрето също е от тази къща.

— В нашето антре?! — ококорвам се аз. — Ама аз си мислех, че всичко е изгоряло в пожара!

— Почти си права. Бяха спасени съвсем малко неща. — Усещам как татко вече започва да се отпуска. — Бяха оставени на склад, където престояха години наред. На никого не му се занимаваше с тях. В крайна сметка със задачата се зае Бил, след като дядо ти почина. Тогава той имаше много свободно време. Аз трябваше да чета за изпитите си по счетоводство, а той — колкото и да не ти се вярва днес — в онези години не беше от най-работливите. — Тук татко се засмива и го чувам как отпива от кафето си. — Впрочем същата година се оженихме с майка ти. Та онова дъбово бюро беше първата ни мебел като семейство. Между другото, то е превъзходен образец на стила арт нуво.

— Малеее!

Направо не мога да повярвам, че толкова години съм минавала покрай това бюро, сигурно хиляди пъти съм го правила и нито веднъж не ми е дошло на ум да попитам откъде е! Може пък да е било личното бюро на Сейди! Може би в него е съхранявала тайните си писма! Когато най-сетне затварям телефона, забелязвам, че Кейт прилежно се труди. Не мога да я изпратя за нова доза кафе. Обаче нямам търпение да обсъдя със Сейди току-що чутото от татко.

Обръщам се към компютъра си, отварям нов файл и написвам: „Хей, Сейди, знаеш ли, че не всичко е било изгубено в онзи пожар? Някои от нещата били на склад! И знаеш ли кое е най-интересното? Оказва се, че у дома имаме бюро от вашата стара къща!“.

Мозъкът ми започва да щрака на пълни обороти. Вероятно бюрото си има някое тайно чекмедже, пълно с нейните съкровища! И само Сейди знае как се отваря това чекмедже! Значи тя може да ми каже тайния код и аз незабележимо да го отворя, да издухам прахта и да намеря вътре… нещо адски готино! Правя й крадешком жест да се приближи и й соча екрана.

— Знам, че бюрото е било спасено — отговаря ми тя, след като прочита съобщението. В интерес на истината изобщо не изглежда впечатлена от тази новина. — Още навремето ми изпратиха списък на оцелелите вещи в случай, че искам някоя от тях. И за какво са ми?! Някакви отвратителни грънци, гнусни оловни съдини, отблъскващи мебели!

„Изобщо не са отблъскващи! — пиша аз с видимо възмущение. — Бюрото било прекрасен образец на арт нуво!“

Вдигам очи към Сейди и я виждам как прави знак с ръка за прерязване на гърлото.

— Фалшификат! — изрича, а аз едва сдържам кикота си.

„Окей — пиша. — Казах на татко за Джош.“ И вдигам очи, за да видя реакцията й. Обаче тя само подбелва очи и изчезва.

Хубаво. Щом така иска! Пък и изобщо не ми пука какво мисли тя! Облягам се назад, грабвам мобилния си телефон и се връщам на един от есемесите на Джош. Сърцето ми се изпълва с топлина и задоволство, както когато пия чаша горещ шоколад. С Джош отново сме заедно и всичко на света е наред!

Може пък да взема да се обадя на Джош и да му съобщя колко много се радват всички за нас.

Не, по-добре да не го притеснявам. Нали не трябва да съм много настойчива?! Ще оставя тази работа за след час-два.

Телефонът на бюрото на Кейт звъни и аз се питам дали пък не е той. Обаче миг по-късно асистентката ми изрича:

— Ще ви свържа. Изчакайте, моля! — Вдига тревожно очи към мен и казва: — Лара, обажда се Джанет от „Леонидас спортс“! Да я свържа ли с теб?

Всичкият горещ шоколад се оттича от стомаха ми.

— Разбира се — промърморвам. — Ще говоря с нея. Дай ми само трийсетина секунди! — Настройвам се подходящо, а после вдигам слушалката с най-жизнерадостния маниер на преуспяващ консултант по подбор на персонал. — Здравей, Джанет! Как си? Получи ли вече краткия ни списък?

Снощи Кейт й изпрати краткия списък по имейла. Трябваше да се досетя, че тя веднага ще се обади. Защо не си взех един ден отпуска, за бога?! Или пък да се престоря, че съм си изгубила гласа!

— Надявам се, че и за теб списъкът е бил точно толкова вълнуващ, колкото и за мен! — допълвам ведро.

— Нищо подобно — изрича Джанет с обичайния си груб, безапелационен маниер. — Виж какво, Лара, нещо не разбирам. Защо Клайв Хокстън е в списъка?

— А, Клайв! — Опитвам се да звуча самоуверено. — Какъв мъж! Какъв талант само!

Добре де, ето как стоят нещата в този случай. Знам, че обядът ми с Клайв не завърши точно така, както го бях планирала. Обаче истината е, че той би бил перфектен за тази работа. А и аз бих могла да го накарам да промени мнението си преди интервюто в компанията. Затова реших за всеки случай да го включа в списъка, пък и нали след името му написах „резерва“, при това с дребен шрифт!

— Джанет, Клайв е брилянтен мениджър! — впускам се в репетираната си тирада аз. — Има голям опит в областта на маркетинга, изключително динамичен е, готов за промяна…

— Всичко това ми е добре известно! — прекъсва ме Джанет. — Обаче така се случи, че снощи съвсем случайно се сблъсках с него на един прием. И той изрично подчерта, че не е заинтересован от предложението. Всъщност изживя истински шок, когато разбра, че е в краткия списък!

Мамка му!

— Така ли? — престорвам се на изумена аз. — Странна работа! Даже много странна. Не с такова впечатление останах от нашия разговор. От моя гледна точка срещата ни премина великолепно, той беше много ентусиазиран…

— Той ми каза, че е напуснал преждевременно обяда — изрича с равен тон Джанет.

— Е, да… Той безсъмнено напусна срещата, но… — Прокашлям се. — Аз също си тръгнах, между другото. Може дори да се каже, че и двамата си тръгнахме преждевременно.

— Той ми каза, че ти през цялото време си разговаряла по телефона с друг клиент и че никога повече не желае да прави бизнес с теб!

По лицето ми избиват червени петна. Хокстън действително е голям подляр!

— Аха. — Пак си прочиствам гърлото. — Джанет, какво друго мога да ти кажа, освен че съм крайно озадачена?! Очевидно е, че впечатленията, с които двамата сме останали от тази среща, са доста противоречиви…

— Ами какъв е този Найджъл Ривърс? — пак ме прекъсва Джанет. — Да не би да е мъжът с пърхота? Дето веднъж идва при нас да кандидатства за работа?

— Напоследък е много по-добре — побързвам да я успокоя. — Доколкото знам, започнал е да ползва активно „Хед енд шоулдърс“.

— Нали знаеш, че нашата компания има изключително строги изисквания към личната хигиена?

— Аз… ммм… всъщност за първи път го чувам, Джанет. Веднага ще си го отбележа!

— Ами този Гавин Майнард?

— Много, много талантлив! — автоматично излъгвам аз. — Изключително талантлива, творческа натура, която очевидно е била недооценена. Професионалната му биография не отдава дължимото на… неговия многостранен опит…

— Лара… — въздъхва Джанет.

Вцепенявам се, изпълнена с грозно предчувствие. Тонът й е непогрешим. Със сигурност се кани да ме уволни. При това веднага! Не, не мога да го позволя! Ако това стане, с компанията ми е свършено!

— И, разбира се, имам и друг кандидат! — чувам се да изричам, без да помисля.

— Друг кандидат ли? Имаш предвид такъв, който не е включен в списъка?

— Да! Много по-добър от всички останали! Всъщност толкова добър, че мисля, че точно той е човекът за нас!

— И кой би могъл да е той? — изръмжава подозрително Джанет. — Защо не разполагам с детайлите?

— Защото… искам първо да подсигуря нещата докрай! — изричам и толкова силно си стисвам палци, че чак пръстите ме заболяват. — Засега е строго секретно! Все пак става въпрос за изключително известна личност в нашите среди, Джанет! С невероятно голям опит, на невероятно висок пост! Ако знаеше, и ти щеше да се развълнуваш колкото мен!

— Трябва ми името му! — излайва гневно Джанет Грейди. — Трябва да видя професионалната му биография! Лара, поведението ти е изключително непрофесионално! Нашето вътрешно заседание е в четвъртък! Мога ли да говоря с Натали, ако обичаш?

— Не! — провиквам се ужасено. — Така де… в четвъртък. Добре! Ясно! До четвъртък ще разполагаш с всичката информация, която ти трябва! Обещавам! Засега единственото, което мога да кажа, е, че ще бъдеш зашеметена от калибъра на този конкретен кандидат! А сега се налага да затварям, Джанет. Съжалявам, но имам работа! — И трясвам телефона с разтуптяно сърце.

По дяволите и хиляди мълнии! И какво ще правя сега?

— Аууу, Лара, ти си жестока! — обажда се моментално Кейт от съседното бюро. — Знаех си, че ще се справиш! Кой е този така възхитителен кандидат с високи позиции?

— За съжаление несъществуващ — въздъхвам отчаяно. — Налага се веднага да го намерим!

— Ясно! — кимва асистентката ми и започва бясно да върти глава наляво-надясно, сякаш този мениджър на висок пост се е скрил в шкафа ни с архива. — Хммм къде?

— Нямам представа! — провиквам се аз и заравям пръсти в косата си. — Аз не познавам такива хора!

Телефонът ми избръмчава пронизително, за да ми подскаже, че съм получила есемес. Аз подскачам стреснато и го сграбчвам с безумната надежда, че някой ценен кадър от маркетинговата сфера е решил да ме попита дали случайно не разполагам със свободно място в спортния бизнес. Или пък е Джош, предлагащ ми да се омъжа за него. Или пък татко, за да каже, че едва сега осъзнава колко права съм била през цялото време и да ми се извини, че изобщо се е усъмнил в мен и преценката ми. Или дори Диаманте, за да признае, че огърлицата с водното конче всъщност изобщо не й трябва, и да ме попита дали да ми я изпрати по пощата или по куриер.

Обаче не е никой от гореизброените. Съобщението е от Натали.

„Здрасти, скъпа!

Правя малко йога на плажа. Тук е много топло и приятно. Изпращам ти една снимка, за да ме видиш как съм. Готина, нали?

Натали XXX

P. S. В офиса всичко наред ли е?“

Идва ми да изхвърля телефона си през прозореца.

* * *

Към седем вечерта вратът вече ме боли, а очите ми са зачервени като на дърт пияница. Съставих няколко спешни списъка с кандидати, използвайки стари броеве на „Бизнес пийпъл“, интернет и последния брой „Маркетингът през седмицата“, който Кейт бе така любезна да отскочи, за да ми купи. Но си знам, че нито един от тях няма да приеме обаждането ми. А какво остава да говори с мен за нова работа, а какво остава да ми позволи набързо да го поставя в краткия си списък. Така. Значи разполагам с четирийсет и осем часа да разреша проблема. Очевидно ще ми се наложи набързичко да изобретя директор маркетинг на висока позиция. Или да се вживея в ролята на такъв.

Все пак денят не се оказа чак толкова отвратителен — в кварталния супермаркет бяха понижили с петдесет процента цената на любимото ми вино.

В мига, в който се прибирам у дома, пускам телевизора, сядам на дивана и започвам бързо да поглъщам виното. Докато любимият ми сапунен сериал започне, аз вече съм преполовила бутилката, стаята е започнала да ми се върти, а всички проблеми от работата постепенно са отлетели.

Така де. Искам да кажа… Единственото, което има значение, е любовта, нали така?!

Човек трябва да погледне нещата отстрани. Да ги види в реалните им размери. Най-важното нещо е любовта. Не работата. Не разни там маркетингови директори. Не скапани, стресиращи разговори с Джанет Грейди. Просто трябва да се придържам към тази мисъл и всичко ще бъде наред.

Прикътала съм мобилния си телефон в скута си и от време на време прехвърлям получените есемеси, за да си сгрея душата. Цял ден изпращам текстови съобщения на Джош — ей така, да поддържам форма. А той ми върна цели два! Представяте ли си?! Е, вярно, доста кратки, но все пак е нещо! В момента се намира на някаква отегчителна работна конференция в Милтън Кейнс и твърди, че нямал търпение да се прибере у дома.

Което очевидно означава, че няма търпение да ме види!

Тъкмо се питам дали да не взема да му прасна още един жизнерадостен, приятелски есемес, за да го попитам какво прави, когато периферното ми зрение улавя фигурата на Сейди. Седи си преспокойно на полицата на камината в бледосива рокля от шифон и поклаща крака.

— О, здрасти! — поздравявам. — Къде се изгуби?

— Ходих на кино. Гледах два филма. Защото, ако искаш да знаеш, през деня се чувствам твърде самотно! — И ме поглежда обвинително. — Ти все с работа се занимаваш!

„Хайде да те видим ти какво щеше да правиш, ако и в твоя врат дишаше Джанет Грейди!“ — помислям си смръщено аз, а на глас изричам:

— Много съжалявам, но на някои от нас им се налага да си изкарват хляба! — Сарказмът ми е непогрешим. — Не съм някоя си дамичка от хайлайфа, която се чуди какво да прави и къде да се мотае по цял ден! На кино например.

— Откри ли моята огърлица? — прекъсва ме тя, сякаш въобще не ме е чула. — Имаш ли някакъв напредък по въпроса?

— Не, Сейди! — тросвам се аз. — Нямам. Ако не си забелязала, днес ми се наложи да се занимая с някои други проблеми.

Зачаквам я да ме попита какво е било естеството на тези проблеми, обаче тя само свива безразлично рамене. Не възнамерява ли поне да се поинтересува какво е станало? Няма ли да ми засвидетелства съчувствие? Ама и тя е един ангел-пазител!

— Джош ми е изпратил текстови съобщения! Не е ли страхотно?! — допълвам, само и само да я ядосам.

Тя спира да си тананика и ме поглежда на кръв.

— Изобщо не е страхотно! — отсича. — Знаеш, че всичко това е пълен фалш!

И ме сразява с поглед, при което аз не й оставам длъжна и също я сразявам. Очевидно нито една от нас не може да се похвали с кой знае какво брилянтно настроение тази вечер.

— Изобщо не е фалш! Истина е! Нали го чу какво ми каза?! Нали го видя, че ме целуна?!

— Той е просто кукла на конци — махва пренебрежително с ръка пралеля ми. — Говореше онова, което аз му казвах да каже. Бих могла да го накарам да прави любов и с дърво и той нямаше да се поколебае! Никога през живота си не съм срещала толкова слабохарактерен човек! Достатъчно е само да му прошепна нещо и той веднага скача.

Ама че арогантност! За кого се мисли тя — за самия господ бог ли?!

— Пълни глупости! — отсичам с хладен тон. — Добре де, вярно, че мъничко го подтикна. Обаче той никога не би ми казал, че ме обича, освен ако дълбоко в сърцето си не го чувства! Така че безсъмнено изразяваше точно това — стаената си същност!

Сейди се изсмива саркастично и отбелязва:

— Онова, което той чувства дълбоко в себе си, е абсолютно нищо! Ти си много жалка, скъпа, защото всъщност той не питае никакви чувства към теб!

— Напротив! — скачам аз. — Не може да не ме обича! Нали все още пази онази снимка с мен в телефона си! И непрекъснато си я носи! Това не може да е друго освен любов!

— Не е никаква любов! Не се дръж като глупачка! — Сейди изглежда толкова сигурна в себе си, че усещам как се изпълвам с неподправен гняв.

— Виж какво, ти и без това никога не си била влюбена, така че как би могла да знаеш какво е любовта?! Джош е истински мъж, с истински чувства и истинска любов — все неща, за които ти нищичко не знаеш! Мисли си каквото искаш, но аз съм абсолютно сигурна, че този път нещата между нас наистина ще потръгнат! Абсолютно сигурна съм също така, че Джош има силни чувства към мен…

— Не е достатъчно да си сигурна! — Гласът на Сейди внезапно се изпълва с неподозирана до този момент страст, почти първична страст. — Не ти ли е ясно, глупаво момиче?! Можеш да пропилееш целия си живот в надежди и вяра, но ако любовната връзка е едностранна, то тогава си остава единствено въпрос и никога отговор! Не можеш цял живот да чакаш своя отговор!

Тук пралеля ми се изчервява и извръща глава.

Настъпва мъртвешка тишина, нарушавана единствено от спорещите герои на екрана на моя телевизор. Аз съм дотолкова втрещена, че едва не разливам виното си върху масичката пред мен. Предпазливо оправям чашата си и отпивам глътка. Хиляди дяволи! За какво беше цялата тази тирада?!

Мислех си, че на Сейди изобщо не й пука за любовта. Мислех си, че единственото, за което й пука в този живот, е да се забавлява, флиртува и танцува. Но ето че внезапно тя прозвуча като…

— Така ли се случи с теб, Сейди? — обаждам се предпазливо. — И ти прекара целия си живот в очакване на отговора?

Обаче тя се изпарява. Без никакво предупреждение. Без дори едно „довиждане“. Просто се размива във въздуха и изчезва.

Не може да постъпва така с мен! Не е честно! Трябва да знам как стоят нещата! Очевидно в живота й има някаква важна история. Изключвам телевизора и започвам да крещя името й. Всичкият ми гняв се е изпарил, а на негово място се е настанило неистовото любопитство.

— Сейди! Разкажи ми какво е станало! Човек трябва да споделя проблемите си! — В стаята цари тишина, но по някакъв странен начин аз усещам, че тя все още е тук. — Хайде де! — подканям я приятелски. — Виж, аз ти разказах всичко за себе си! Освен това съм твоята праплеменница! Можеш да ми се довериш! На никого няма да кажа!

Все така нищо.

— Както искаш — свивам рамене. — Мислех те за по-храбра!

— Че аз съм си храбра! — чувам гневния глас на Сейди, а веднага след това зървам и самата нея.

— Добре де, тогава ми разкажи! — отсичам и кръстосвам ръце пред гърди.

Лицето на пралеля ми остава безизразно, но от вниманието ми не убягва нейният неспокоен поглед, който се стрелка ту към мен, ту някъде встрани.

— Няма нищо за казване — изрича накрая тихичко. — Просто исках да ти кажа, че знам какво е да си влюбена! Знам какво е да пропиляваш всичките си часове и всичките си сълзи и да отдаваш цялото си сърце за нещо, което накрая се оказва… нищо. Исках да ти кажа да не пропиляваш живота си! Това е.

Това ли е? Абе, тази жена майтап ли си прави с мен? Не може просто така да подминава въпроса! Не може да няма нещо! Тогава какво е то?

— Добре де, ама какво точно се случи? — не се предавам аз. — Да не би да си имала някаква любовна връзка? Някакъв тайнствен мъж, докато си била в чужбина? Хайде де, разкажи ми!

В продължение на няколко секунди Сейди изглежда така, сякаш или няма да отговори, или пак ще се изпари нанякъде. Накрая обаче въздъхва дълбоко, обръща се и се насочва обратно към полицата на камината.

— Беше преди много време — отронва. — Преди да замина в чужбина. Преди да се омъжа. Имаше един… мъж.

— Аха! Онази голяма кавга с родителите ти! — провиквам се аз, внезапно събрала две и две. — Заради него ли беше?

Сейди накланя глава само на милиметър — очевидно потвърждавайки думите ми. Да, трябваше да се сетя, че е имало някакъв мъж! Опитвам да си я представя с приятел. Някой изтупан франт от двайсетте с бомбе или кой знае там какво. С брилянтин или от онези със старомодни мустаци…

— И какво стана? Да не би родителите ти да са ви хванали? Да не би да сте правили… гримаси в хамбара?

— О, не! — разсмива се внезапно тя.

— Добре де, ама какво стана! Разкажи ми всичко! Моля те!

Все още не съм в състояние да асимилирам факта, че пралеля ми някога е била влюбена. Особено след като ме насоли така жестоко заради Джош. След като толкова време се преструваше, че не й пука за нищо, касаещо сърдечните въпроси.

— Откриха скиците — казва тя, след като смехът й заглъхва. Прегръща коленете си и допълва: — Той беше художник. Много обичаше да ме рисува. Родителите ми бяха скандализирани.

— Че какво му е лошото на това някой да те рисува?! — провиквам се изумена аз. — Би трябвало да са щастливи от този факт! Така де, това си е повече от комплимент един художник да…

— Гола.

— Гола ли?!

Вцепенявам се. Но и не мога да не й се възхитя. Лично аз никога не бих позирала гола пред когото и да е. За нищо на света! Не и ако художникът не позамаже малко някои подробности или… каквото правят там художниците.

— Върху мен беше метнато парче коприна, разбира се — продължава тя. — Но въпреки това родителите ми… — Не довършва и стисва устни. — Беше драматичен ден. Денят, в който откриха скиците.

Поставя ръка на устата си. Знам, че не трябва да се смея, знам, че в разказа й няма нищо смешно, но въпреки това не мога да се сдържа.

— И са видели твоите… твоето…

— Изпаднаха в истерия — казва тя и се изсмива. — Смешна ситуация, но същевременно кошмарна. Неговите родители също побесняха. Гласяха го за адвокат. — Поклаща глава и изрича тъжно: — Но от него никога не би станало добър адвокат. Беше една огромна развалина. По цели дни и нощи рисуваше, наливаше се с вино, пушеше цигара от цигара и гасеше фасовете в палитрата си… Всъщност и двамата живеехме така. Аз прекарвах нощите при него, в студиото му. В колибата в градината на родителите му. Наричах го на галено „Винсент“, на Ван Гог. А той ме наричаше „Мейбъл“. — Тук пак се изсмива тъжно.

— Мейбъл ли? — сбърчвам объркано нос.

— В къщата им имаше една прислужница. Казваше се Мейбъл. Аз веднъж му казах, че това е най-грозното име, което някога съм чувала, и че би трябвало да я накарат да се прекръсти. И той автоматично започна да ме нарича Мейбъл. Жестока гадина си беше.

Тонът й е все така саркастичен, но в очите й се забелязва някакво странно пламъче. Не съм съвсем наясно дали й се иска да си припомня всичко това или не.

— Ти наистина ли… — започвам, но не се осмелявам да продължа. Иска ми се да я запитам дали наистина го е обичала, ала тя и без това не забелязва реакцията ми, потънала в мислите и спомените си.

— Измъквах се от къщата вечер по тъмно, когато всички заспяха. Смъквах се по бръшляна… — Не довършва. Погледът й се рее в далечината. И виждам как очите й постепенно се изпълват с тъга. — Ала когато ни разкриха, всичко се промени. Него го изпратиха веднага във Франция, при някакъв чичо, „за да осмисли приоритетите си“. Сякаш някой беше в състояние насила да го накара да спре да рисува!

— Как се казваше този художник?

— Стивън Нетълтън — отговаря Сейди, въздъхва тежко и отронва: — Не съм изричала това име на глас в продължение на… седемдесет години. Най-малко.

Седемдесет години ли каза?

— И какво стана после?

— Никога повече нито се видяхме, нито се чухме, нито си писахме — казва с равен тон тя.

— Ама защо?! — възкликвам ужасено. — Ти не си ли му писала?

— О, писах му и още как! — засмива се горчиво тя със смях, който ме кара да потръпна. — Всеки ден писмата ми летяха за Франция! Но той никога не ми отговори. Родителите ми казваха, че съм била наивна глупачка. Твърдяха, че просто ме е използвал и ме е захвърлил. В началото не им вярвах, дори ги мразех, че говорят така за него. Обаче после… — Вдига очи и вирва брадичка, сякаш иска да ми каже: „Само да си ме съжалила!“. После продължава: — Бях точно като теб. „Той ме обича, наистина ме обича!“ — имитира ме с превзет глас. — „Ще пише! Ще се върне при мен! Не може да не ме обича!“ И знаеш ли как се почувствах, когато накрая дойдох на себе си?

Настъпва напрегната тишина.

Когато тя не продължи, аз отроних:

— И ти какво направи тогава?

— Омъжих се, разбира се! — Отново предизвикателно вирнатата брадичка. — Венчавката беше извършена от бащата на Стивън — той беше нашият викарий. Стивън няма начин да не е знаел, но не изпрати дори картичка!

Тук тя отново млъква, а аз потъвам в мислите си. Значи тя се е омъжила просто за да отмъсти на голямата си любов! В това няма никакво съмнение! И точно затова е ужасно! Нищо чудно, че бракът й е бил толкова краткотраен.

Чувствам се напълно покрусена. Изобщо не трябваше да я притискам да ми разказва всичко това. Нямаше никакъв смисъл да събуждам болезнените й спомени. Но просто си помислих, че тя ще ми отвърне с някой забавен, пикантен анекдот и така ще разбера като какъв точно е бил сексуалният живот през двайсетте години на двайсети век.

— А не ти ли е хрумвало да последваш твоя Стивън във Франция? — не се сдържам да не попитам аз.

— Как пък не! Аз да не би да съм си плюла на гордостта?! — възмутено възкликва тя, а на мен ми идва да я срежа с думите: „Да, ама виждаш ли аз как си върнах моя любим?!“.

— А запази ли някои от тези скици? — продължавам да ровя аз.

— Да, скрих няколко — кимва Сейди. — Имаше и една голяма картина. Той ми я подари тайничко, точно преди да замине за Франция, а аз я скрих в избата. Родителите ми изобщо не разбраха за нея. Но после, както знаеш, къщата изгоря и всичко заедно с нея.

— Жалко! — въздъхвам аз. — Би било добре да я имаме днес.

— Че защо?! На мен изобщо не ми пука за тази картина. Защо да ми пука?!

Заглеждам се в нея как навива в забрава полата около пръста си, отдадена на спомени.

— Може пък той изобщо да не е получил писмата ти — опитвам се да й вдъхна някаква надежда аз.

— О, сигурна съм, че ги е получил! — отсича рязко тя. — Знам го, защото съм сигурна, че отиваха в пощата. Изнасях ги нелегално и лично ги пусках.

Не, това вече на нищо не прилича! Да изнасяш нелегално писма! Как е възможно през двайсетте все още да са нямали мобилни телефони?! Представете си само колко много недоразумения биха могли да бъдат избегнати, ако техниката в онези години е била по-напреднала! Например ерцхерцог Фердинанд би могъл да изпрати на своите хора един бърз есемес от рода на: „Мисля, че някакъв хахо ме преследва!“. И хоп! Нито щеше да бъде убит, нито Първата световна война щеше да избухне! А Сейди би могла да звънне на нейния човек, да си поговорят, както се полага и…

Внезапно ме озарява вдъхновение.

— Хей, дали все още не е жив? Бихме могли да го издирим! Например чрез „Гугъл“ или да отскочим до Франция, или… Все ще го открием някак си!

— Няма смисъл. Той почина много млад — отсича Сейди. — Дванайсет години, след като напусна Англия. Докараха тленните му останки вкъщи и го погребаха в селото. По същото това време обаче аз вече живеех в чужбина и, естествено, никой не се сети да ме покани. Не че щях да отида де!

Толкова съм ужасена, че не намирам какво да й кажа. Значи той не само че я е напуснал, ами и е умрял! Това е отвратителна история с още по-отвратителен край и вече ми се иска изобщо да не бях отваряла дума за това.

Сейди се вторачва невиждащо през прозореца. Лицето й е изнурено, кожата — по-бледа от всякога, а под очите й личат огромни сенки. В сребристосивата си рокля прилича на нежен елф. Усещам как в очите ми напират сълзи. Тя е обичала този художник — това е съвсем очевидно. Под маската си на нахакана и лекомислена млада дама тя наистина го е обичала. И сигурно го е обичала цял живот.

Как е възможно той да не е отвърнал на чувствата й?! Мръсно копеле! Ако беше все още жив, щях да отида да го намеря и да му хвърля един хубав бой! Ако ще да е някой немощен старец с двайсетина внуци и правнуци!

— Тъжна история — отронвам и подсмърквам. — Много тъжна.

— Изобщо не е тъжна! — срязва ме със старата си вятърничавост Сейди. — Просто такъв е животът! Има и други мъже, и други страни, и друг живот! И точно затова съм толкова сигурна! — Тук се обръща рязко към мен и ме поглежда в очите. — И точно затова те моля да ми повярваш!

— За какво да ти повярвам? — вдигам изумено очи към нея аз. — Какво искаш да кажеш?

— Че никога няма да успееш да оправиш нещата с твоя човек! Имам предвид онзи твой Джош.

— И защо? — настръхвам аз. От къде на къде сега пък й хрумна да въвлече и Джош във всичко това?

— Защото можеш да си мечтаеш колкото си искаш, но ако той наистина не те иска обратно, ще има да си чакаш до куково лято!

С тези думи тя ми обръща гръб, свива колене, прегръща ги тъжно и зарейва поглед някъде навътре в себе си.

Петнайсета глава

Добре де, не се паникьосвам. Даже никак. Нищо, че вече е сряда, а аз все още не разполагам с решение на проблема, да не говорим пък за Джанет Грейди, която ми диша все по-плътно във врата.

Намирам се някъде отвъд паниката. В променено състояние на съзнанието. Като същински йога.

Такава съм си аз.

Целият ден ми минава в старателно и последователно избягване на разговорите с Джанет. Кейт веднъж й каза, че съм в тоалетната, после бях на обяд, след това пък бях приклещена в тоалетната, а накрая я чух да изписква отчаяно: „Не мога да я притеснявам! Нямам право, Джанет! Нямам представа кой е този кандидат! Джанет, не ме заплашвай, моля ти се!“.

И затвори телефона, цялата тресяща се от страх. Очевидно Джанет вече е във войнствено състояние на духа. Доколкото схващам, тя е нещо като обсебена от този кратък списък. Както и аз, между другото. Пред очите ми се реят автобиография след автобиография, а телефонът вече отдавна залепна за ухото ми.

Вчера бях озарена от вдъхновение. Внезапно прозрение. Или поне такова ми се стори. Може да е било обикновено отчаяние — кой да ти каже. Както и да е. Прозрението се състоеше от една дума — Тоня! Тя е и безкомпромисно действаща, и твърд играч, и с железен захват — с две думи, притежава всички онези страховити качества, които Джанет Грейди изисква от своите служители. Двете ще си паснат перфектно!

Та затова й звъннах и съвсем невинно я попитах дали вече мисли да се върне на работа. Така де, нали близнаците навършиха две годинки! А дали не е мислела да се прехвърли в маркетинга? Може би в търговията със спортни стоки? Тоня заемаше доста висок пост в „Шел“, преди да роди момчетата. Сигурна съм, че професионалната й автобиография е доста впечатляваща.

— Но нали знаеш, че в момента съм в кариерна почивка! — възрази тя. — Магда! Не тези рибни пръчици! Погледни в най-долното чекмедже на фризера!

— Не си ли почина достатъчно? — парирах я аз. — Жена с твоите таланти… Сигурно вече умираш да се върнеш на работа!

— Не съвсем.

— Ама мозъкът ти ще се разплуе!

— Няма да се разплуе! — Тук вече прозвуча обидено. — Всяка седмица правя японските музикални упражнения заедно с момчетата. Стимулират както децата, така и родителите, а и там се запознах с няколко страхотни мамички!

— Искаш да ми кажеш, че предпочиташ да правиш упражнения и да пиеш кафета, вместо да бъдеш голям директор маркетинг?! — възкликнах с подобаваща доза недоверие, макар че лично аз бих предпочела да правя точно това, вместо да се занимавам с тази моя работа.

— Да — отвърна нацупено тя. — Точно това предпочитам. Между другото, защо изобщо ми се обаждаш, Лара? — Тук вече застана нащрек. — Какво става? Да не би да имаш някакъв проблем? Защото, нали знаеш, винаги можеш да си поговориш с мен за всичко! И ако нещо те притеснява…

О, боже! Пак нейното прословуто престорено съчувствие!

— Няма никакъв проблем! Просто се опитах да направя услуга на по-голямата си сестра! — Замлъквам секунда-две, след което добавям небрежно: — Значи казваш, че си се запознала със страхотни мамички на онези упражнения. Да не би някоя от тях да е била някога директор маркетинг? Съвсем случайно?

Човек би си помислил, че от осем майки, бивши професионалистки, най-малко една е работела някога като директор маркетинг и няма търпение да се върне на работа. Ама ядец!

Както и да е. Дотук с великото ми прозрение. Впрочем дотук с всичките ми прозрения и идеи. Единствената възможност е някакъв тип от Бирмингам, който не би имал нищо против да се премести в „Леонидас спортс“, стига компанията да му изпраща всеки ден хеликоптер, за да ходи на работа. Което никога няма да стане, разбира се. Божичко, аз съм обречена! Питам се как в това състояние ще събера сили да бъда бляскава и да се занеса на галавечеря.

Обаче ето ме сега в едно такси, пременена до блясък и отиваща на галавечеря.

— Стигнахме! Парк Лейн! — възкликва Сейди, като надниква през прозореца. — Хайде, плащай на шофьора и да вървим!

Таксито ни се изпълва със светкавиците на фотоапаратите и светлините на камерите, които чакат пред входа. Отвън се носят шум и глъч от хора, които се поздравяват един друг. Виждам група от десетина души, които пристигат заедно и се качват на червения килим, водещ към хотел „Спенсър“, където ще се проведе галавечерята на списание „Бизнес пийпъл“. Ако се вярва на днешния брой на „Файненшъл таймс“, четиристотин от най-големите таланти на Лондон в областта на бизнеса ще бъдат събрани тук тази вечер.

Като един от тези таланти, аз бях твърде склонна да отменя появата си по редица причини, главните от които са следните:

1. Вече съм отново с Джош и не би трябвало да ходя на разни събития с други мъже.

2. Прекалено стресирана съм от работата си.

3. Ама наистина! Много съм стресирана!

4. Джанет Грейди може да е тук и да ми се разкрещи.

5. Клайв Хокстън — също.

Без да броим и че:

6. Цяла вечер ще трябва да водя учтив разговор с господин Американски сърдитко.

Обаче после ме озари прозрение. Четиристотин души от висшите ешелони на бизнеса, събрани на едно място! И някои от тях няма начин да не са водещи директори в областта на маркетинга! И някои от тях не може да не си търсят нова работа! Именно!

Значи това е моят най-нов план за действие. Ще открия необходимия кандидат за „Леонидас спортс“ тази вечер, по време на великото събитие!

За пореден път надниквам в официалната си чантичка — да, препълнена е догоре с визитките ми. После проверявам отражението си в огледалото. Надали е необходимо да казвам, че Сейди отново си предложи услугите като моя стилистка. Сега съм с черна рокля от двайсетте с пайети, с ресни на ръкавите и медальони в египетски стил на раменете. Над всичко това нося наметка. Очите ми са очертани с тежка очна линия, на едната си ръка имам огромна гривна във формата на змия, а краката ми са пременени с чифт оригинални найлонови чорапи — очевидно същите като на Сейди някога. И всичко това завършва с плътно прилепналата върху главата ми бляскава шапчица, която Сейди беше открила на някакъв пазар на антики.

Но пък тази вечер се чувствам доста по-уверена. Защото, първо на първо, всички ще бъдат облечени във вечерни тоалети. И въпреки неистовите ми протести срещу шапчицата, дълбоко в себе си съм убедена, че с нея изглеждам доста шик. Всъщност изглеждам абсолютно бляскава и ретро.

Сейди също е пременена за случая — рокля с ресни в тюркоазно и зелено, с боа от паунови пера. На врата й дрънчат най-малко десетина огърлици, а на главата й стърчи най-абсурдната тиара на света с водопад от бляскави нишки, падащи покрай ухото й. Непрекъснато отваря и затваря чантичката си и изглежда в маниакално състояние. Ако трябва да бъдем честни, маниакалното й състояние започна още от момента, когато ми разказа за любовника от младостта си. После се опитах да я разпитам за още подробности, обаче тя или отплува в далечината, или се изпарява, или сменя темата. Затова вече се отказах да я питам.

— Хайде да влизаме! — Краката й вече потрепват в очакване. — Нямам търпение да изляза на дансинга!

Ама че жена! Тя наистина е маниачка на тема танци! И ако си въобразява, че пак ще танцувам с Ед насред залата, ще има да взема!

— Сейди, чуй ме, ако обичаш! — обръщам се към нея с твърд тон аз. — Това е делова вечеря. Няма да има никакви танци! Тук съм, за да работя!

— Е, все ще има някой и друг танц! — отсича безапелационно тя. — Не може да няма!

Щом така я устройва да си мисли, нека си мисли.

Излизам от таксито и автоматично се озовавам сред хора, до един облечени във вечерни тоалети. Те си стискат самоуверено ръце, смеят се и позират за камерите. Разпознавам няколко от тях от фотосесиите на „Бизнес пийпъл“. И само за миг по тялото ми пролазва страх. Обаче после поглеждам към Сейди и вирвам гордо брадичка — точно както е направила и тя. Какво от това, че тези са важни клечки? Аз да не би да съм по-лоша от тях? Така де! Та аз съм партньор в собствената си компания! Нищо, че тя се състои само от двама души и една стара кафемашина.

— Здравей, Лара! — дочувам зад себе си гласа на Ед и се обръщам.

Ето го и него, точно толкова изряден и красив, колкото може да се очаква. Вечерното му сако му стои като излято, тъмната му коса е перфектно пригладена назад.

Джош никога не облича класически костюм. Ако изобщо слага сако, то обикновено е нещо спортно над дънки. Но пък Джош си е точно такъв — готин.

— Здравей! — стисвам ръката му, преди да му е хрумнало да ме целуне. Не че очаквам подобно нещо.

А той ме оглежда от горе до долу с неразгадаемо изражение, след което отбелязва:

— Изглеждаш много… ретро. Като момиче от двайсетте.

Браво, Айнщайн! Ако не ми беше казал, изобщо нямаше да забележа.

— Вярно е — свивам рамене аз. — Обичам модата на двайсетте.

— Не се и съмнявам — отбелязва с каменно изражение той.

— А ти изглеждаш божествено! — възкликва закачливо Сейди и се хвърля върху него. Обвива с ръце врата му, притиска се към гърдите му и поставя глава върху раменете му.

Ама че гадост! Цяла вечер ли смята да се държи по този крайно невъзпитан начин?

Приближаваме малка група фотографи и по сигнал на някаква жена със слушалки на главата Ед спира и леко извива към мен очи.

— Извинявай, но мисля, че няма да ни се размине.

— Мамка му! — промърморвам ужасено и точно в този момент светкавиците на фотоапаратите ме заслепяват. — Какво трябва да правя?

— Просто застани в лек профил — промърморва окуражително той. — Вдигни брадичка и се усмихвай. И не се тревожи — съвсем естествено е първият път да си уплашена. Аз съм ходил на специално обучение за работа с медиите. Първия път бях толкова скован, че изглеждах като някой от героите от „Гръмотевичните птици“.

Тук не мога да не се усмихна. Защото той наистина прилича на героите от „Гръмотевичните птици“ — с тези негови квадратни челюсти и смръщени вежди.

— Знам какво си мислиш! — изрича закачливо той докато светкавиците на фотоапаратите продължават да проблясват около нас. — И без това приличам на Гръмотевична птица. Няма проблеми. Не съм от хората, които не могат да понесат истината.

— Не съм си и помисляла подобно нещо! — отвръщам, ала не особено убедително. Придвижваме се към следващата група фотографи. — Между другото, ти откъде знаеш за „Гръмотевичните птици“?

— Как откъде?! Това ми беше любимото анимационно филмче, когато бях хлапе! Бях като обсебен от тях. И си мечтаех да бъда Скот Трейси!

— Аз пък се изживявах като лейди Пенелопа — отбелязвам и вдигам поглед към него. — Е, значи все пак нещо от британската култура е успяло да те заинтригува.

Не съм много сигурна дали един детски анимационен сериал може да се брои за „култура“, но не мога да устоя на изкушението да не го затапя. Ед определено е изненадан и си поема дъх, за да ми отговори, но преди да успее да отвори уста, жената със слушалките се приближава до нас, за да ни ескортира навътре. И моментът отминава.

Влизаме в хотела и аз започвам да въртя глава наляво-надясно, опитвайки се да обхвана с поглед всички присъстващи и най-вече да си набележа някого, който би погледнал благосклонно на предложението ми за „Леонидас спортс“. Давам си сметка, че ще ми се наложи да действам изключително бързо, преди присъстващите да са насядали за тържествената галавечеря.

А междувременно пралеля ми Сейди е като залепнала за Ед — гали го по косата, потрива лице в неговото и прокарва ръка по гърдите му. Когато се заковаваме пред рецепцията тя най-неочаквано се гмурва в джоба на сакото му. Толкова се стряскам, че буквално подскачам.

— Сейди! — промърморвам вбесено зад гърба на кавалера си. — Какво правиш, за бога?!

— Оглеждам нещата му — отговаря тя, като подава глава от джоба му. — Обаче няма нищо интересно — само някакви сгънати листи и колода карти. Питам се какво ли се крие в джобовете на панталоните му… Хммм… — И очите й се насочват към чатала му с нездрав проблясък.

— Сейди! — просъсквам ужасена. — Неее!

— Господин Харисън! — Жена с шикозна тъмносиня вечерна рокля се приближава до Ед и го хваща мазно под ръка. — Аз съм Соня Тейлър, началник-отдел „Връзки с обществеността“ в „Дюхърст пъблишинг“. Ние с колегите ми нямаме търпение да чуем вашата реч!

— За мен е истинско удоволствие да бъда тук, сред вас! — кима изискано Ед. — Мога ли да ви представя Лара Лингтън, моята… — Поглежда ме неуверено, очевидно в търсене на подходящата дума. — … дама за вечерта — довършва.

— Здравейте, Лара! — обръща се с топла усмивка към мен Соня. — В коя сфера на бизнеса работите?

Божичко! Мале-ле! Шефката на „Връзки с обществеността“ в „Дюхърст пъблишинг“!

— Приятно ми е, Соня! — ръкувам се с нея аз по най-професионалния възможен маниер. — Аз съм в сферата на набирането на управленски персонал. Нека ви дам визитката си… Не! — Последното излита съвсем неволно от устните ми.

Сейди току-що се е привела и е пъхнала глава в джоба на панталона на Ед.

— Добре ли сте? — поглежда ме загрижено Соня.

— Напълно! — Очите ми се стрелкат навсякъде другаде, само не и към гледката, която се разгръща само пред моите очи. — Добре съм! Наистина съм… добре.

— Хубаво — кимва Соня и ме поглежда странно. — Ей сега ще ви донеса баджовете.

Главата на Сейди изплува за момент от джоба на Ед, след което отново потъва вътре. Ама какво точно прави тази жена там, за бога?!

— Лара, всичко наред ли е? — обръща се притеснен към мен кавалерът ми.

— Ами… да — смотолевям аз. — Всичко е наред, съвсем си е наред… да…

— Хиляди мълнии! — изгуква Сейди и най-сетне вдига глава. — Струваше си да погледна! Страхотна работа!

Аз ахвам и поставям ръка на устата си, а Ед ме поглежда подозрително.

— Извинявай — смотолевям. — Нещо се задавих.

— Ето че сме готови! — Соня се появява отново и подава на всеки от нас по един бадж. — Ед, мога ли да те открадна за момент от твоята дама, за да прегледаме за последен път дневния ред? — Усмихва се сковано и го отмъква.

А аз автоматично вадя телефона си за камуфлаж и се обръщам очи в очи със Сейди.

— Никога повече не прави така! Шокира ме! Направо не знаех накъде да погледна!

Сейди повдига дяволито вежди и отвръща ухилено:

— Че какво толкова?! Просто исках да задоволя любопитството си!

Изобщо не възнамерявам да питам какво би трябвало да означава пък това!

— Добре де, само че просто не го прави повече! Не искам тази жена Соня да ме помисли за пълна откачалка! Дори не си направи труда да вземе визитката ми!

— Е, и?! — свива безгрижно рамене пралеля ми. — На кого му пука какво си мисли тя?

В този момент в мен нещо прищраква. Тя още ли не може да осъзнае колко съм отчаяна? Не се ли пита защо през последните няколко дена двете с Кейт работим по тринайсет часа на ден?!

— На мен ми пука! — изкрещявам яростно и тя примигва удивено. — Сейди, защо според теб съм тук? Не разбираш ли, че се опитвам да спася бизнеса си? Не разбираш ли, че съм дошла, за да се запозная с някои важни за мен хора?! — Обгръщам с жест тълпата около нас. — До утре трябва да открия кандидат за мястото в „Леонидас спортс“! Защото ако не го направя, ще фалирам! През последните няколко дена се намирам под огромен стрес, а на теб изобщо не ти пука! Дори не си забелязала. — Тук гласът ми започва да потреперва не на последно място и заради всичките двойни кафета с мляко, които съм погълнала днес. — Както и да е. На теб ти е все тая. Прави каквото си искаш, само стой далече от мен!

— Лара… — започва Сейди, обаче аз й обръщам гръб и се насочвам към двойните врати на главната банкетна зала.

Зървам Ед и Соня на подиума. Тя му обяснява нещо за микрофона. Около мен масите бързо започват да се пълнят с делови мъже и жени. До ушите ми достигат откъслечни разговори за пазари, търговски сектори и телевизионни кампании.

Това е моят голям шанс! Хайде, Лара, давай! Поемам си дълбоко дъх, грабвам чаша шампанско от преминаващия край мен сервитьор и се приближавам към група бизнесмени, които се смеят жизнерадостно.

— Здравейте! — изчуруликвам нахакано. — Аз съм Лара Лингтън от Бюрото за набиране на управленски персонал „Л и Н“. За мен ще е удоволствие да ви дам визитката си!

— Здравейте! — отвръща любезен мъж с рижа коса.

Представя членовете на групата и аз подавам на всеки от тях визитката си. От баджовете им разбирам, че всички работят в областта на софтуерния бизнес.

— Някой от вас случайно да е в сферата на маркетинга? — питам небрежно.

Всички очи се обръщат към един русокос мъж.

— Виновен — усмихва се той.

— А не бихте ли желали да си смените работата? — изтърсвам най-неочаквано и за себе си. — Става въпрос за компания за спортни стоки, страхотни бонуси, фантастични възможности!

Настъпва тишина. Не смея да си поема дъх от напрежение. А после компанията избухва в дружен смях.

— Харесва ми стилът ви! — отбелязва червенокосият, обръща се към съседа си и изрича невинно: — Дали бихте проявили интерес към един азиатски клон за производство на софтуер, изоставащ от най-новото само с десет години?

— Какъв грижовен собственик! — влиза в роля съседа му и всички отново избухват в смях.

Те си мислят, че се шегувам. Очевидно е, че точно това си мислят.

Побързвам да се присъединя към веселбата им, обаче вътрешно се чувствам като тотален идиот. Никога няма да успея да открия подходящ кандидат за това място! За каква се мисля и аз?! След задължителното учтиво време се извинявам и се оттеглям. За да видя как към мен се приближава Ед Харисън.

— Как върви? Извинявай, че те изоставих.

— Няма проблеми. Аз просто… нали се сещаш… Създавам контакти.

— Ние сме на първа маса — отбелязва той и ме повежда към подиума.

Въпреки унинието си не мога да не се поизпъча от гордост. Първа маса на галавечерята на „Бизнес пийпъл“! Бива си ме!

— Лара, имам един въпрос — казва той, докато вървим към масата. — Моля те, не ме разбирай погрешно!

— Няма проблеми, питай — кимвам.

— Просто исках да си изясним нещо. Ти не искаш да ми бъдеш гадже. Правилно ли съм разбрал?

— Напълно — кимвам отново. — А ти не искаш да бъдеш мое гадже.

— Определено — тръсва категорично глава той. Вече сме пристигнали до нашата маса. Ед скръства ръце пред гърди и ме оглежда озадачено. — Тогава какво правим тук заедно?

— Ами… добър въпрос.

Не знам какво да му отговоря. Истината е, че логична причина за това действително не съществува.

— Приятели? — изричам колебливо.

— Приятели — повтаря несигурно той. — Всъщност наистина бихме могли да бъдем приятели.

Дръпва кавалерски стола ми и аз сядам. До приборите на всеки е поставена програма, на която в огромен курсив се мъдрят думите: ГОСТ ЛЕКТОР — ЕД ХАРИСЪН.

— Нервен ли си? — питам го.

Очите на Ед проблясват, после той се усмихва лекичко и отговаря:

— Дори и да бях, не бих си го признал.

Започвам да прелиствам програмата и сърцето ми претупва, когато откривам и собственото си име в списъка на гостите: Лара Лингтън, Бюро за набиране на управленски персонал „Л и Н“.

— Не ми приличаш на типичен ловец на глави — отбелязва Ед, проследил погледа ми.

— Така ли? — Не съм много сигурна как да реагирам на тези думи. Какъв смисъл влага той в тях — добър или лош?

— Първото, което автоматично прави впечатление, е, че не си вманиачена на тема пари — продължава той.

— Е, не бих имала нищо против да правех и повечко пари — отбелязвам напълно откровено. — Доста повечко. Но всъщност си прав — не това е целта ми. Открай време гледам на този вид работа като на… — Не довършвам, смутена от внезапната си откровеност, и замаскирам стеснението си с отпиване от виното.

Защото веднъж, когато споделих моята теория за набирането на хора с Натали, тя ми заяви, че съм луда и по-добре да си затварям устата.

— Като на какво? — настоява да знае Ед.

— Ами… като на събирането на хора, като сватосването. Нещо като да сватосаш идеалния човек с идеалната за него работа.

Ед се усмихва искрено впечатлен.

— Невероятно интересно тълкувание на тази професия! — отбелязва. — Като гледам хората наоколо, надали са много онези, които се чувстват като в любовна връзка с работата си. — И обгръща с жест присъстващите.

— Вероятно щяха да мислят по друг начин, ако работата им е най-подходящата за тях! — изричам с блеснали очи. — Ако мога да събера хората точно с онова, което искат…

— Щяха да ти викат Купидон.

— Ти ми се присмиваш!

— Нищо подобно! — поклаща глава той. — На теория идеята ти ми харесва. Но получава ли се на практика?

Въздъхвам дълбоко. Не знам защо, но усещам, че в Ед има нещо, което ме кара да сваля гарда си. Може би на мен съвсем искрено не ми пука какво мисли той за мен.

— Не особено — признавам. — Всъщност точно сега даже въобще не се получава!

— Лоша работа значи, а?

— Даже много лоша. — Отпивам поредната глътка от виното си, а когато вдигам очи, забелязвам, че Ед ме наблюдава изпитателно.

— Ти имаш партньор в бизнеса, нали?

— Точно така.

— И как реши с кого точно да станеш партньор? — пита небрежно. — Как се случи всичко?

— С Натали ли? — поглеждам го и свивам рамене. — Ами, защото ми е най-добрата приятелка, познавам я много отдавна и освен това е невероятно талантлив, страхотен ловец на глави! Някога работеше за „Прайс Бедфорд“. Сигурно си ги чувал — голяма фирма са.

— Разбира се, че ги знам — кимва той, после се прави, че се замисля за нещо и накрая пита: — И просто от любопитство, кой точно ти каза, че тя е невероятно талантлив, страхотен ловец на глави?

Вторачвам се в него, чувствайки се като пълна глупачка.

— Нямаше нужда никой да ми казва! — промърморвам. — Тя просто си е такава. Искам да кажа… — Забелязвам скептицизма в погледа му. — Защо, какво имаш предвид?

— Не че ми влиза в работата, но… Когато двамата с теб се… — Отново замълчава за момент в търсене на подходящата дума. — … запознахме — довършва.

— Да? — кимвам нетърпеливо.

— Поразпитах тук-там. Оказа се, че никой не беше чувал за теб.

— Браво! — Отпивам поредната глътка вино. — Е, точно това имах предвид.

— Но в „Прайс Бедфорд“ имам познати и те ми казаха някои твърде интересни неща за Натали.

Забелязвайки изражението му, аз се изпълвам с грозни предчувствия.

— Не се и съмнявам! — възкликвам. — Представям си колко са били бесни, когато тя ги напусна. Затова, каквото и да са ти казали…

Ед вдига ръце и изрича:

— Не искам да навлизам в подробности. Все пак това си е твоята фирма и изборът на партньор си е бил изцяло твой.

Окей. Грозните предчувствия вече се превръщат в сигурност.

— Не, кажи ми! — отсичам и оставям чашата си. Надутостта ми се изпарява. — Моля те, Ед, кажи ми какво са ти казали!

— Ами — свива рамене той, — носи се мълва, че тя е примамила определен брой хора на високи позиции в списъка за някаква несъществуваща „водеща“ компания. А после се опитала да ги пробута на друга, доста по-изоставаща компания, твърдейки, че точно тази работа е имала предвид. Обаче историята се размирисала. Наложило се да се намеси лично старшият съдружник в нейната фирма, за да успокои духовете. И точно затова е била уволнена. — Ед ме поглежда и колебливо допълва: — Но всичко това ти е известно, нали?

Зяпвам го, изгубила ума и дума. Натали е била уволнена? Била е уволнена?!

А тя ми каза, че е решила да напусне „Прайс Бедфорд“, защото се чувствала недооценена и можела и сама да трупа пари, при това много повече.

— Тя тук ли е тази вечер? — пита кавалерът ми и се оглежда. — Ще трябва ли да се запознавам с нея?

— Не — прошепвам, най-сетне успяла да събера сили да отворя уста. — Тя… в момента отсъства.

Не мога да му кажа, че ме е оставила като в небрано лозе да ръководя компанията ни съвсем сама. Не мога да му призная, че ситуацията е дори още по-лоша, отколкото си я представя. Докато мозъкът ми се опитва да обработи цялата, тази напълно неочаквана информация, усещам, че кръвта се оттича от лицето ми.

Тя никога не ми е споменавала, че е била уволнена! Никога! Съвсем ясно си спомням момента, когато за първи път ми подхвърли идеята за обща компания — беше на по чаша шампанско в някакъв шикозен бар. Каза ми, че всички в бранша се надпреварвали да влязат в партньорство с нея, обаче тя искала да се свърже с човек, на когото наистина вярвала. Със стар приятел. С човек, с когото да й бъде забавно. Нарисува ми такава зашеметяваща картина и изброи такива известни имена, че аз автоматично налапах въдицата. Още на следващата седмица напуснах работа и изтеглих всичките си спестявания. Божичко! Направо не мога да повярвам каква лековерна глупачка съм! Усещам как в очите ми се събират сълзи и побързвам да наведа глава, правейки се, че отпивам от шампанското си.

— Лара! — прозвучава в ухото ми пискливия глас на Сейди. — Лара, бързо ела! Трябва веднага да говоря нещо с теб!

Изобщо не съм в настроение да си бъбря със Сейди. Но пък и не мога да си седя тук и да гледам как Ед ме наблюдава с искрена тревога и загриженост. Сигурна съм, че веднага му е станало ясно какъв шок е била тази история за мен.

— Връщам се след секунда! — изричам с престорена жизнерадост аз и избутвам стола си назад.

После тръгвам през средата на залата, като се опитвам да игнорирам Сейди, която продължава да бръщолеви в ухото ми.

— Много съжалявам! — казва. — Мислих много за онова, което ми каза, и смятам, че беше напълно права — аз съм безсърдечна егоистка. Затова реших да ти помогна и мисля, че успях! Намерих ти кандидат! Прекрасен, идеален кандидат!

Думите й най-сетне успяват да пробият омагьосания кръг на болезнените ми мисли.

— Какво?! — извръщам се рязко. — Какво каза?

— Може и да си мислиш, че твоята работа не ме интересува, обаче не е така! — обявява тържествено пралеля ми. — Знам, че се нуждаеш от трофей, затова ти го намерих! Не съм ли умница, а?!

— Какви ги приказваш, за бога?

— Реших да подслушам разговорите на хората — обяснява с немалка доза гордост тя. — И тъкмо започвах да си мисля, че положението е безнадеждно, когато чух една жена на име Клеър как шепне нещо на приятелката си в ъгъла. Оказва се, че не била щастлива. Игричките на властта я изтощавали. — Тук ме поглежда многозначително. — Стана ясно, че нещата на работното й място били вече толкова нетърпими, че тя мислела да напуска!

— Ясно. И значи тя е…

— Директор маркетинг, разбира се! — обявява тържествено Сейди. — Пишеше го на табелката на гърдите й. А аз знаех, че точно такъв човек търсиш — директор маркетинг. Миналия месец била спечелила някаква награда. Обаче новият й изпълнителен директор дори не я поздравил! Бил истинска свиня! — допълва доверително. — Точно затова искала и да напусне!

Преглъщам няколко пъти, опитвайки се да запазя самообладание. Директор маркетинг, който иска да си смени работата. Носител на отличие директор маркетинг, който иска да си смени работата! О, боже! Сигурно съм умряла и съм отишла в рая!

— Сейди, истина ли ми казваш?

— Разбира се! Ето я там! — отсича тя и посочва към другия край на залата.

— Дали спортува нещо? Някакви физически упражнения?

— Прасците й са стегнати! — отсича компетентно Сейди. — Веднага ги забелязах.

Хуквам към най-близкото табло със списъка на гостите и плъзвам поглед по него. Клеър… Клеър…

— Клеър Фортескю, директор маркетинг в „Шепърд Хоумс“?! — възкликвам, без да вярвам на очите си. — Ама тя беше включена в последния ми списък! Исках да говоря с нея, но не успях да се свържа!

— Може, обаче сега е тук! Хайде, ела! Ще ти я покажа!

Сърцето ми бие като лудо, докато прекосявам претъпканата зала и оглеждам лицата в търсене на такова, което да ми заприлича като на някоя Клеър.

— Ето там! — посочва Сейди жена с очила във вечерна рокля в царско синьо. Къса тъмна коса, бенка на носа и не особено височка. Вероятно изобщо нямаше да я забележа, ако Сейди не ми я беше показала.

— Здравейте! — изричам, тръгвайки директно към нея. — Клеър Фортескю?

— Да? — поглежда ме стреснато тя.

— Може ли да разменим няколко думи, моля?

— Ами… разбира се. — С доста озадачено изражение на лицето Клеър Фортескю се оставя да я отвлека в ъгъла.

— Здравейте — повтарям и й се усмихвам смутено. — Казвам се Лара и съм консултант по намиране на работа. За мен е удоволствие да се запозная с вас, защото отдавна искам да го направя! Имате превъзходна репутация в нашите среди!

— Така ли? — поглежда ме подозрително тя.

— Естествено! Но преди всичко искам да ви поздравя за неотдавнашното ви отличие!

— О! — Ушите на Клеър Фортескю порозовяват от смущение. — Много благодаря!

— В момента търся човек за поста директор маркетинг — продължавам, като дискретно снишавам глас. — И просто исках да ви уведомя за това. Става въпрос за една многообещаваща спортна компания с огромен потенциал, за която смятам, че вие сте перфектният избор! Просто по-добра от вас не мога да си представя! — Правя съответната пауза, след което допълвам небрежно: — Но вие, разбира се, може би се чувствате добре на сегашното си работно място…

Настъпва тишина. Не мога и да си представя какво става зад очилата на Клеър Фортескю. Тялото ми е толкова вцепенено, че дори не мога да си поема дъх.

— Всъщност от известно време обмислям промяна — изрича накрая тя, но толкова тихо, че едва успявам да я чуя. — Предложението ви би могло и да ме заинтересува. Но ситуацията би трябвало да бъде подходящата! — Тук ме пронизва с поглед. — Не смятам да се компрометирам! Имам си стандарти!

Не знам как, но успявам да се задържа на крака. Божичко! Предложението я интересува и наистина е безкомпромисна!

— Разбира се! — усмихвам се широко. — Какво ще кажете да ви звънна утре сутрин? Или ако можете да ми отделите няколко минути сега, бихме могли да поговорим? Набързичко?

Моля те… моля те… моля те!

Десет минути по-късно се връщам към първа маса, замаяна от щастие. Тя още утре ще ми изпрати професионалната си автобиография! И някога е играла дясно крило в хокея! Перфектният човек за тази работа!

Докато вървим обратно към масата, Сейди изглежда по-щастлива и от мен.

— Знаех си! — не спира да повтаря. — Знаех си, че тя е най-подходящата!

— Ти си велика! — усмихвам се аз. — И ние с теб сме страхотен екип! Дай лапа!

— Лапа ли? Каква лапа? — поглежда ме объркано тя.

— Не знаеш ли как се поздравяват хората от един отбор, когато са извоювали победа? Вдигни ръка!

Добре де, разбрах. Да пляскаш ръката на призрак надали е най-умното решение на света. Онази жена в червено си помисли, че искам да я ударя. Аз побързвам да се изпаря от полезрението й. Когато пристигам на нашата маса, поглеждам Ед със светнали очи и обявявам:

— Върнах се!

— Виждам — поглежда ме той изненадано. — Е, как върви?

— Така и така питаш, брилянтно!

— Брилянтно! — повтаря като ехо Сейди и скача в скута му.

Аз протягам ръка към чашата си с шампанско. Изведнъж ми дойде настроение за празнуване.

Шестнайсета глава

Тази вечер се очертава да се превърне в една от най-прекрасните в моя живот. Вечерята е божествена. Речта на Ед върви фантастично. След нея хората се изреждат да го поздравяват и той ме представя на всеки един. Вече съм раздала всичките си визитки и за следващата седмица съм си уредила две делови срещи и приятелката на Клеър Фортескю се приближи дискретно към мен и тихо попита дали не мога да направя нещо и по нейния въпрос!

Намирам се в еуфорично настроение. Изпълвам се с усещането, че най-сетне започвам да се вписвам във висшето общество!

Единственото препъникамъче май се очертава Сейди, на която започва да й писва от делови разговори и отново се опитва да подмята нещо за танци. Отскочи навън, за да поразучи квартала и доколкото схванах, по-нататък на същата улица имало два прилични нощни клуба, които били направо идеални за целта и затова трябвало незабавно да отидем там.

— Не! — отсичам под сурдинка аз, докато тя пак ме подръпва за лакътя. — Шшшт! Виж! Фокусникът ще направи нов номер!

Докато всички си пием кафето, в залата се е появил фокусник, който обикаля масите. Току-що пъхна бутилка вино през масата, което си е доста удивително. А сега кара Ед да си избере карта с някаква фигура и настоява, че можел да я познае, като прочете мислите му.

— Окей — кимва Ед и си избира карта.

Надниквам през рамото му — на картата се вижда ченгелче. Имаше избор между ченгелче, квадрат, триъгълник, кръг и цвете.

— Концентрирайте се върху фигурата, която виждате на картата, и не мислете за нищо друго! — отсича фокусникът, облечен със сако на пайети, намацан до козирката с фон дьо тен и изписан с очна линия. — Позволете на Великия Фиренцо да използва магическите си сили и да разчете мислите ви!

Значи името на този фокусник е Великият Фиренцо. Не че не го спомена най-малко сто и петдесет пъти, да не говорим, че върху всичките му помощни атрибути за шоуто се мъдри надпис „Великият Фиренцо“ с огромни криви букви.

Из масата ни се разнася шепот. Великият Фиренцо стисва глава с две ръце, сякаш изпада в транс.

— Започвам да комуникирам с ума ви — изрича той с гробовен, крайно мистериозен глас. — И посланието ви идва към мен! Вие избрахте… тази фигура! — С изпипан замах той вади карта, която напълно съвпада с картата, избрана от Ед.

— Правилно — кимва Ед и обръща картата си към цялата маса, за да я видят и другите.

— Удивително! — ахва жената срещу нас.

— Много впечатляващо! — добавя Ед и започва да разглежда картата си. — Сигурен съм, че никой друг не бе в състояние да разбере какво съм избрал.

— Това е тя, силата на ума! — изрича напевно фокусникът и чевръсто събира картите, разстлани пред Ед. — Такава е силата на… Великия Фиренцо!

— Може ли и аз! — примолва се русокосата жена срещу нас. — Разчетете и моя ум!

— С удоволствие! — възкликва Великият Фиренцо и се обръща с лице към нея. — Но внимавайте! Когато отворите ума си за мен, ще разгадая всичките ви тайни! Дори и най-мрачните, дори и най-недостъпните! — Очите му проблясват и жената се изкисква.

Няма съмнение, че вече си е паднала по Великия Фиренцо. И сигурно с наслада вече му изпраща най-мрачните си, най-недостъпните си тайни.

— Установил съм, че умовете на жените са по-лесни за… проникване — отбелязва Великият Фиренцо и повдига многозначително вежди. — Те са по-слаби, по-меки, но… с тях се работи по-приятно! — Ухилва й се с изкуствената си снежнобяла усмивка и жената се засмива сконфузено.

Бррр! Този е направо отблъскващ! Поглеждам към Ед и установявам, че той напълно споделя мнението ми.

Всички проследяваме как русата жена избира карта, оглежда я известно време, след което изрича решително:

— Избрах!

— Триъгълник е! — обажда се Сейди, очевидно заинтригувана. Носи се зад гърба на русата жена и се взира в картата. — А аз си мислех, че ще избере цветето.

— Отпуснете се! — инструктира Великият Фиренцо и се концентрира върху жената. — Дългогодишното ми обучение в страните от Изтока ми е помогнало да се синхронизирам с мисловните вълни на човешкия мозък. Само Великият Фиренцо е в състояние да проникне в човешкия мозък до такава степен! Не се съпротивлявайте, красива мадам! Позволете на Фиренцо да проникне в мислите ви! Обещавам… — отново следва зъбатата му усмивка — … че няма да боли!

Пфу! Очевидно този се мисли за голяма работа. Обаче не знае, че е пълен мазник! На всичкото отгоре е и сексист!

— Само Великият Фиренцо притежава подобни сили! — повтаря с драматичен тон той и пак оглежда масата. — Само Великият Фиренцо може да извърши подобен подвиг! Само Великият Фиренцо може…

— Всъщност аз също го мога! — провиквам се внезапно аз.

Сега ще му покажа аз на кого умът му е по-слаб!

— Какво?! — стрелва ме неодобрително фокусникът.

— Аз също мога да комуникирам с умовете на хората. И вече знам коя карта избра тя!

— Моля ви, госпожице! — усмихва ми се маниашки мазникът. — Не прекъсвайте работата на Великия Фиренцо!

— Просто го отбелязвам като факт — свивам безгрижно рамене аз. — Че вече знам коя карта избра тя.

— Не може да знаете! — намесва се русата жена с агресивен тон. — Не бъдете смешна! Разваляте удоволствието на всички! Да не би да е прекалила с шампанското? — Последният въпрос беше зададен на Ед.

Ама че наглост!

— Напротив, знам! — изричам възмутено. — Ако желаете, ще ви го нарисувам! Някой има ли химикалка? — Мъжът вляво от мен ми подава химикалка и аз започвам да рисувам избраната от нея фигура на салфетката си.

— Лара — прошепва дискретно в ухото ми Ед, — какво точно правиш, ако смея да попитам?

— Магия! — отсичам уверено. Завършвам триъгълника си и подавам салфетката на русокоската срещу мен. — Права ли съм?

Русокоската зяпва. Поглежда ме ококорено, след това отново свежда очи към салфетката.

— Тя не лъже! — обявява, обръща картата си към присъстващите на масата и всички ахват. — Как го направихте?

— Казах ви, мога да правя магии! Аз също имам мистични сили, дарени ми от Изтока. Наричат ме „Великата Лара“. — Намигвам на Сейди и тя се изкисква.

— Да не би да сте член на Магическия клуб? — провиква се раздразнено Великият Фиренцо. — Защото нашият устав изисква…

— Не членувам в никакъв клуб — отговарям любезно. — Но пък умът ми е доста силен, както вероятно ще установите всички. За жена!

Великият Фиренцо се нацупва и започва да си събира арсенала от масата ни.

Поглеждам към Ед, който повдига тъмните си вежди и пита:

— Изключително впечатляващо! Как го направи?

— Вече ти казах — с магия — отговарям.

— Великата Лара значи, а?

— Аха! Точно така ме наричат учениците ми. Но ти можеш да ме наричаш просто „Ваше Величество“.

— Ваше Величество! — Устните му потреперват и за първи път виждам по лицето му да се разлива усмивка. Истинска, искрена усмивка.

— Боже господи! — възкликвам и го соча с пръст. — Ти се усмихна! Господин Американски сърдитко можел да се усмихва!

Опа! Май наистина съм попрекалила с шампанското. Нямах намерение да го наричам „господин Американски сърдитко“ на глас. За момент Ед изглежда напълно втрещен, но само след секунда просто вдига рамене — с обичайното каменно изражение.

— Извинявай, беше грешка — казва. — Няма да се повтори.

— Хубаво! — кимвам. — Защото току-виж на лицето ти му станало нещо с подобни усмивки!

Ед не отговаря и за момент се зачудвам дали пък не прекалих със сарказма. Защото той всъщност изглежда доста сладко и нямам никакво желание да го обиждам.

Внезапно дочувам как някакъв надут тип в бял смокинг боботи на приятеля си:

— Всичко е въпрос на изчисляване на вероятностите, нищо повече! Всеки от нас е в състояние да изчисли вероятността някой да избере триъгълника! С малко повече практика…

— Не можете! — прекъсвам го с възмутен тон. — Добре! Ще ви демонстрирам нещо по-сложно! Напишете нещо — каквото и да е. Може да бъде фигура, име, число. Аз ще прочета мислите ви и ще ви кажа какво сте написали!

— Много добре! — кимва мъжът и оглежда масата с поглед, с който сякаш иска да каже: „Ще се включа в играта й“. Вади химикалка от джоба си и допълва: — Ще използвам салфетката си.

Смъква салфетката в скута си, така че никой да не може да я види. Аз подканвам с поглед Сейди, която всъщност не се нуждае от покана, за да заиграе — плъзва се тихо зад гърба на мъжа с белия смокинг и се привежда над него.

— Той пише… „Сезони на мъгли и зрели плодове“. — Сбърчва нос и добавя: — Отвратителен почерк!

— Добре! — Надутият бял смокинг покрива салфетката си с ръка и вдига очи към мен. — Кажете ми каква фигура съм нарисувал!

Аха, и ще ми се прави на хитряга!

Усмихвам му се сладко и вдигам към него ръце — точно както беше направил Великият Фиренцо.

— Сега Великата Лара ще прочете мислите ви! Фигура, казвате… Хммм… Каква ли фигура би могло да е това? Кръг… квадрат… Явява ми се квадрат…

Надутият поглежда самодоволно мъжа до него. Да, мисли се за голям умник, но скоро ще му скърша крилете!

— Отворете мозъка си към мен, господине! — поклащам укорително глава. — Освободете се от мислите в стил „Аз съм по-добър от всички на тази маса!“. Блокирате ме!

Мъжът се изчервява като домат.

— Ама аз… — започва.

— Хванах го! — провиквам се внезапно. — Прочетох мислите ви и веднага ви казвам, че не сте нарисували фигура! Никой не може да измами Великата Лара! На салфетката ви пише… — Правя ефектна пауза. Приисква ми се да имах барабанче. — „Сезони на мъгли и зрели плодове“! Покажете салфетката си на всички, ако обичате!

Ха! Надутият бял смокинг изглежда така, сякаш току-що е погълнал жива риба! Бавно, много бавно вдига салфетката си и я обръща към хората на масата. Около мен се разнасят ахкания и охкания. Следват аплодисменти.

— Мамка му! — възкликва крайно невъзпитано мъжът до него. — Как го направихте? — Обръща се към масата и започва да пелтечи: — Няма начин да го е видяла!

— Това е някакъв номер — промърморва надутият, но вече със значително по-малка доза убеденост.

— Направете го пак! С някой друг! — подканя ме мъжът срещу нас и се обръща към съседната маса: — Хей, Нийл, трябва да видиш това! Как се казвахте, госпожице?

— Лара! — изричам гордо. — Лара Лингтън!

— Къде сте се обучавали? — Това е Великият Фиренцо, който най-неочаквано отново се е материализирал до мен и ми диша във врата. — Кой ви научи на това?

— Никой — свивам рамене. — Казах ви — просто имам специални сили. Женски сили! Което означава, че са особено силни! — Така му се пада на копелето!

— Хубаво, щом така желаете! — срязва ме той. — Но да знаете, че незабавно ще се оплача на профсъюза от вас!

— Лара, да тръгваме! — Това пък е Сейди, която е доплувала до мен и гали гърдите на Ед с ръка. — Искам да танцувам! Хайде!

— Само още няколко номера! — промърморвам тихичко, забелязвайки, че около масата ни започват да се трупат хора, за да гледат. — Погледни всичките тези хора! Мога да разговарям с тях, да им дам визитката си, да завържа няколко познанства…

— Твоите познанства не ме интересуват! — нацупва се тя. — Искам да разтръскам морна трътка!

— Само още няколко! — изричам, скрита зад чашата си с вино. — И после отиваме! Обещавам ти!

* * *

Ала се оказвам толкова търсена, че докато се обърна, изминава близо час. Всички искат да им разчета мислите. Всички в залата вече знаят името ми! Великият Фиренцо си обра партакешите и се изнесе. Малко ми е гадно заради него, но да не е бил толкова гаден към жените! Така му се пада!

Масите наоколо са избутани встрани, напред са изнесени столове и всички гости са се стълпили около мен. Постепенно усъвършенствам номера си. Влизам в малка странична стаичка, човекът си написва каквото иска и го показва на публиката. После аз излизам и отгатвам какво е написал. Вече познах имена, дати, библейски цитати и рисунка на Хоумър Симпсън[1]. (Сейди ми я описа толкова добре, че успях да се сетя.)

— А сега — обявявам тържествено и оглеждам тълпата около мен — Великата Лара ще извърши един още по-голям подвиг! Ще разчета мислите на… петима наведнъж!

От гърдите на всички се изтръгва доволен възглас и следват аплаузи.

— Аз! — втурва се напред едно момиче. — Нека да съм аз!

— И аз! — скача друго.

— Седнете на тези столове! — махвам царствено аз. — Сега Великата Лара ще се оттегли, а после ще се върне, за да разчете мислите ви!

Нови бурни аплодисменти, няколко окуражителни викове и аз се покланям тържествено. После се вмъквам в страничната стаичка и отпивам няколко глътки вода. Лицето ми е зачервено, адреналинът бушува в главата ми. Ама това е фантастично! Трябва да започна да го правя на пълен работен ден!

— Така! — отсичам, когато вратата зад мен се затваря. — Ще ги елиминираме подред! Няма да бъде трудно… — не довършвам стъписана.

Сейди се е настанила точно пред мен.

— Кога ще тръгваме? — пита настойчиво. — Искам да танцувам! Това е моята среща!

— Да, знам! — махвам с ръка и се заемам да освежа гланца си за устни. — Ще тръгнем.

— Кога?

— Хайде де, Сейди, нали се забавляваме! Всички си прекарват страхотно! Можеш да танцуваш и друг път!

— За мен няма друг път! — изкрещява вбесено тя. — Е, кой сега се държи като егоист, кажи де?! Искам да отидем сега! Веднага!

— Ще отидем, обещавам ти. Още един номер и…

— Не! До гуша ми дойде да ти помагам! От тук нататък оставаш сама!

— Сей… — не довършвам. Тя се изпарява пред очите ми. — Сейди, не се шегувай с мен! — Завъртам се, но от нея нито отговор, нито знак. — Добре де, разбрах. Много е смешно. Хайде сега се върни!

Страхотно! Имам си един нацупен призрак!

— Сейди — изричам, вече с доста по-смирен тон. — Много съжалявам! Разбирам, че си ми ядосана. Моля те, върни се и ще поговорим!

Никакъв отговор. В стаичката цари гробовна тишина. Оглеждам се и вече започвам да се паникьосвам. Не може да е изчезнала!

Така де! Не може просто да ме е изоставила!

На вратата се почуква и аз подскачам стреснато. Влиза Ед. Ед пое ролята на мой неофициален асистент. Следи за спазването на реда и раздава химикалки и листи.

— Петима наведнъж значи! — отбелязва, когато се появява.

— Защо път не?! — възкликвам и побързвам да лепна на устата си усмивка.

— Тълпата отвън се увеличава. Дори хората от бара дойдоха да те гледат. Вече останаха места само за правостоящи! — Посочва към вратата и пита: — Готова ли си?

— Не! — дръпвам се ужасено. — Искам да кажа… може ли първо малко да си почина? Да поизбистря главата си?

— Изобщо не съм изненадан. Това сигурно изчерпва всичките ти сили. — Ед се обляга на вратата и ме оглежда. — Наблюдавам те изключително внимателно, но все още не мога да разбера как го правиш. Но както и да го правиш, е… невероятно!

— О, ами… благодаря!

— Ще се видим отвън — кима той и излиза.

Веднага щом вратата зад него се затваря, аз се обръщам и се провиквам отчаяно:

— Сейди! Сейдиии! Сейдиии!

Ясно. Вече загазих.

Вратата се отваря отново и аз изписквам стреснато. Ед ме поглежда озадачено. После пита:

— Искаш ли нещо от бара? Сигурно си жадна.

— Не — усмихвам се хилаво. — Благодаря!

— Всичко наред ли е?

— Разбира се! Аз просто… фокусирам силите си. Подготвям се.

— Ясно — кимва с разбиране той. — Ще те оставя насаме.

Вратата пак се затваря.

Мамка му! И какво ще правя сега? Само след минута ще започнат да крещят името ми. Ще очакват от мен да разчета мислите им. Ще очакват от мен да правя магии. Сърцето ми се свива на топка от страх.

Решението е само едно — трябва да избягам! Оглеждам отчаяно стаичката, която очевидно се използва за склад на мебелировка за банкети. Никакви прозорци. В ъгъла забелязвам пожарен изход, обаче той е блокиран от огромна камара позлатени столове, висока към три метра. Опитвам се да избутам камарата встрани, но столовете се оказват твърде тежки. Окей, тогава ще се покатеря върху тях!

Изпълнена с решимост, аз слагам крак на първия стол и се вдигам. После на следващия. Позлатеният лак е малко хлъзгавичък, обаче аз се справям. Като стълба е. Е, малко нестабилна и клатеща се, но стълба.

Единственият проблем е в това, че колкото по-нагоре се изкачвам, толкова повече столове се клатят. Някъде към втория метър поклащането започва да става застрашително. Все едно се катеря по наклонената кула от златни столове, вкопчена отчаяно в стените.

Ако направя още една голяма крачка, ще бъда на върха, откъдето ще мога безопасно да се измъкна през пожарния изход. Но с всеки опит да помръдна краката си по-нагоре камарата започва да се клати с такова отклонение, че аз ги дръпвам ужасено. Опитвам се да се поместя встрани, но наклонът става още по-голям. Имам чувството, че всеки момент ще се строполя на земята, която, за съжаление, не ми изглежда никак близо.

Поемам си дълбоко дъх. Не мога да стоя тук цял живот, я! Трябва да събера смелост и да се изкача до върха. Правя една голяма крачка, като поставям крака си на предпоследния стол от върха. Ала когато премествам тежестта си върху него камарата се накланя толкова много, че не успявам да сдържа писъка си.

— Лара! — Вратата се отваря с трясък и се появява Ед. — Какво, по дяволите…

— Помооощ!

Камарата столове се срива.

Знаех си, че изобщо не трябваше да местя крак, ама…

— Господи! — втурва се към мен той.

Не че точно ме хваща, а по-скоро омекотява падането ми с главата си.

— Ооох!

— Олелеее! — тупвам на пода.

Ед грабва ръката ми и ми помага да се изправя на крака, а после с болезнена гримаса разтрива гърдите си. Имам чувството, че май съм го сритала при падането си.

— Извинявай — промърморвам.

— Но какво правиш, за бога? — вторачва се невярващо в мен той. — Да не би да има някакъв проблем?

Поглеждам многозначително към вратата, от която се вижда банкетната зала. Той веднага я затваря и се обръща към мен вече с по-мек тон:

— Какво става?

— Не мога да правя магии — смотолевям, вторачена в краката си.

— Какво?!

— Не мога да правя магии! — повтарям и го поглеждам отчаяно.

Ед ме оглежда неуверено и промърморва:

— Ама ти… нали досега…

— Да, знам. Досега можех. Но вече не мога!

В продължение на няколко секунди Ед Харисън ме оглежда безмълвно. Очите му проблясват, когато срещат моите. Изглежда адски сериозен, като че ли някоя огромна международна корпорация е изправена пред банкрут и той в момента обмисля план за спасението й.

Същевременно — и незнайно защо — изглежда така, сякаш всеки момент ще избухне в смях.

— Искаш да ми кажеш, че твоите мистериозни източни сили за разчитане на човешките мисли са те напуснали? — изрича накрая.

— Да — отронвам тихо аз.

— И да имаш някаква представа защо?

— Не. — Свела глава, аз потътрям крак на пода като провинила се ученичка.

— В такъв случай просто излез и го кажи пред всички!

— Не мога! — извивам ужасено. — Всички ще си помислят, че съм ги измамила! Нали досега бях Великата Лара?! Не мога просто да изляза и да кажа: „Извинявайте, но повече не мога да чета мисли!“.

— Разбира се, че можеш!

— Не мога! — тръсвам глава. — Нищо не мога! Трябва да тръгвам! Трябва да избягам!

И тръгвам обратно към пожарния изход, обаче Ед ме сграбчва за ръката и твърдо отсича:

— Никакво бягане! Не си го и помисляй! Обърни ситуацията в твоя полза! Можеш да го направиш! Хайде!

— Ама как? — ококорвам се аз.

— Поиграй си с тях! Поднеси им представление! Може и да не можеш да разчетеш мислите им, но със сигурност можеш да ги разсмееш! Така, когато после си тръгнем, ти ще си останеш Великата Лара — за всички присъстващи! — Поглежда ме с присвити очи и добавя: — А ако си тръгнеш сега, ще бъдеш запомнена само като Великия провал!

Прав е. Никак не ми е приятно, че е прав, но си е така.

— Окей! — кимвам накрая. — Ще го направя!

— Имаш ли нужда от още време?

— Не. Починах си достатъчно. Просто искам да свършвам с това и да си тръгваме.

— Ясно. После си тръгваме! — По устните му отново потрепва лека усмивка. — Късмет!

— Благодаря! — Иска ми се да допълня: „Усмивките станаха две!“, но не го правя.

Ед прекосява с широки крачки прага и аз поемам след него. Не знам как, но успявам да държа главата си високо вдигната. Сред тълпите се носи жужене, което автоматично стихва при моята поява и е заменено от шумни аплодисменти. Някъде отзад се дочуват и подсвирквания, а няколко телефона ме снимат. Отсъствах толкова дълго, че сигурно вече тръпнат в очакване на феноменален, грандиозен финал.

Петте жертви са насядали в редичка пред мен, всеки хванал лист и химикалка. Усмихвам им се последователно, след което оглеждам тълпата и започвам:

— Дами и господа, моля да ме извините заради дългото отсъствие! Все пак тази вечер ми се наложи да разчета десетки мисли. И, честно да ви кажа… шокирана съм от наученото! Шокирана! Вие! — Извъртам се на пета и соча първото момиче, което е притиснало листа до гърдите си. — Безсъмнено знам какво сте нарисувала. — Махвам небрежно с ръка, сякаш онова, което е нарисувала, няма никакво значение. — Но далеч по-интересен от него е фактът, че в офиса ви има един мъж, по когото вие непрекъснато въздишате! Не отричайте!

Момичето се изчервява чак до ушите и отговорът й потъва във всеобщия смях.

— Казва се Блейки! — провиква се някой отзад и смехът избухва с още по-голяма сила.

— Вие, господине! — Обръщам се към мъж с късо подстригана коса. — Твърди се, че мъжете обикновено мислят за секс на всеки трийсет секунди, но при вас е доста, ама доста по-често! — Порой от смях. Обръщам се бързо към следващия: — Докато вие, господине, на всеки трийсет секунди си мислите за пари!

Мъжът избухва в смях и се провиква:

— Тази жена наистина умее да чете човешките мисли!

— За нещастие, господине, вашите мисли са твърде дълбоко удавени в алкохол, за да бъдат разгадани — казвам на четвъртия тип, едър мъжага. — Що се отнася до вас… — Правя пауза и спирам пред момичето на петия стол. — Съветвам ви никога, ама абсолютно никога да не споделяте с майка си какво си помислихте току-що! — Повдигам закачливо вежди, обаче тя не захапва.

— Какво? — поглежда ме смръщено. — Какво толкова съм мислела?

Мамка му!

— Много добре знаете! — изричам и с последни сили задържам усмивката върху устните си. — Даже отлично…

— Нямам представа за какво говорите! — тръсва глава момичето.

Шумът сред публиката замира. Настава гробовна тишина. Всички очи са извърнати към нас и ни гледат напрегнато.

— Налага ли се да го изричам на глас? — Тук вече усмивката ми едва издържа. — Онези… мисли? Онези конкретни мисли, които преди малко ви минаха през главата…

Внезапно момичето зяпва ужасено.

— Боже господи! Онова! Вярно! Напълно сте права!

Сред настаналия грохот не ми е никак трудно да въздъхна с облекчение.

— Великата Лара е винаги права! — обявявам и тържествено се покланям. — А сега сбогом и до нови срещи!

И се втурвам бързо през бурно аплодиращата ме публика към очакващия ме Ед Харисън.

— Чантата ти е в мен — прошепва в ухото ми той. — Хайде, още един поклон и си тръгваме!

* * *

Едва когато излизаме на улицата, се осмелявам да си поема дъх. Свежият нощен въздух погалва лицето ми. Портиерът на хотела е обграден от група хора, които чакат такси, но аз не искам да рискувам някой от галавечерята да се залепи за мен, затова бързо поемам надолу по тротоара.

— Браво на вас, Ваше Величество! — отбелязва Ед, като не закъснява да ме настигне.

— Благодаря.

— Иначе жалко за магическите сили. — Поглежда ме в очакване на някаква реакция, обаче аз се престорвам, че не го забелязвам.

Накрая отбелязвам нехайно:

— Такива са си те — идват и си отиват. Това е част от мистерията на Изтока. Мисля, че ако тръгнем насам… — вдигам очи към един уличен знак, — ще успеем да хванем такси.

— Оставям се изцяло в твоите ръце — казва Ед. — Изобщо не познавам този квартал.

Това непознаване на Лондон започва да ми лази по нервите.

— А има ли изобщо квартал в този град, който познаваш?

— Знам маршрута си за работа — свива рамене той. — Знам и парка срещу моята кооперация. Както и пътя до магазина за здравословни храни.

Тук вече ми писва. Как смее той да идва в този велик град и да не изпитва никакво желание да го опознае?!

— Не смяташ ли, че това твое поведение е малко тесногръдо и арогантно? — изкрещявам, като се заковавам на място. — Не смяташ ли, че като дойдеш да живееш в даден град, би трябвало да демонстрираш някакво уважение към него и да го опознаеш?! Лондон е един от най-ослепителните, най-удивителните исторически градове на света! А ти ми говориш за магазина за здравословни храни! Тъпи американски мании! Защо не опиташ за разнообразие „Уейтроуз“, а?! — Гласът ми се извисява все повече и повече. — Защо изобщо си се съгласил да поемеш тази работа, щом не проявяваш никакъв интерес към града, в който идваш?! Какво смяташе изобщо да правиш тук?

— Смятах да го разгледам с бившата си годеница — отговаря покорно Ед.

Поглеждам го стреснато. Отговорът му ме сваля на земята.

Годеница ли? Каква годеница?

— Докато тя не скъса с мен, само седмица преди полета ни до Лондон — продължава спокойно кавалерът ми. — Помоли компанията си да я прехвърли някъде другаде, но не в Лондон. Така се озовах пред огромна дилема — да дойда в Англия, да се концентрирам върху работата си и да дам максимума от себе си, или да остана в Бостън, където обаче ще я виждам почти всеки ден. Тя работеше в същата сграда като мен. — Прави пауза, след което допълва: — Както и любовникът й.

— О! — поглеждам го ужасено. — Много съжалявам! Аз… не знаех…

— Няма проблеми. Нямаше как да знаеш.

Лицето му е толкова безизразно, че човек може да се подлъже, че изобщо не му пука. Ала аз вече започвам да прозирам под маската му. Пука му, при това много. И изведнъж вечно сърдитата му физиономия ми се изяснява. И тази очевидна затвореност в поведението. И този изтощен глас, който имаше в ресторанта. Господи, сигурно тази негова годеница е голяма кучка! Все едно я виждам — големи американски зъби, развята руса коса и убийствени токчета. Сигурно й е купил огромен годежен пръстен. И тя сигурно си го е задържала!

— Сигурно си се чувствал ужасно — изричам тихо и двамата отново тръгваме по тротоара, този път бавно.

— Е, все пак ми останаха пътеводителите — изрича той, вторачен решително напред. — И наръчниците. Както и милионите планове. Стратфорд на Ейвън… Шотландия… Оксфорд… Обаче всичко това беше планирано с Корин. Което някак си отнема част от удоволствието.

В съзнанието ми изниква картина на купчини пътеводители, подчертани и отбелязани за техните вълнуващи планове. И после изведнъж рязко затворени. Изпълвам се със съчувствие към Ед. Решавам, че е крайно време да престана да го тормозя. Но нещо по-силно от мен ме кара да продължавам.

— Значи всеки ден си вървиш по един и същи маршрут до и от работа, така ли? — питам. — И никога не поглеждаш вляво или вдясно? Или до магазина, до парка и толкова?

— На мен ми стига.

— Откога точно живееш тук, би ли ми припомнил?

— От пет месеца.

— Пет месеца ли?! — повтарям ужасено. — А, не! Не можеш да продължаваш да съществуваш така! Не можеш да живееш живота си като кон с капаци! Трябва да отвориш очи и да се огледаш! Трябва да продължиш напред!

— Да продължа напред, така ли? — повтаря той с престорено удивление. — Божичко, права си! Да знаеш, че никой досега не ми го беше казвал!

Окей. Очевидно аз не съм единствената, която го е кастрила по този повод. Още по-зле за него!

— След още два месеца си тръгвам — отсича той. — Така че надали вече има някакво значение дали ще опозная Лондон или не.

— Значи какво? Предпочиташ просто да живееш ден за ден в очакване някоя красива сутрин да се събудиш по-добре, така ли? Бъди сигурен, че няма да стане! Не и ако ти самият не направиш нещо по този въпрос! — Усещам как цялото ми разочарование от него започва внезапно да се лее като порой. — Погледни се само! Правиш справки за други хора, пишеш имейли на майка си и разрешаваш проблемите на всички около теб! Защо ли? Защото не искаш да мислиш за собствените си! Извинявай, но дочух разговора ти по телефона онзи ден в магазина! — допълвам, когато той ме поглежда стреснато. — Искам да кажа, че щом си избрал да живееш на определено място, независимо колко дълго, трябва да станеш част него! В противен случай не живееш, а само съществуваш! Просто функционираш — като машина. Нещо ми подсказва, че дори не си разопаковал всичкия си багаж, нали?

— Ами… — спира за момент. — Всъщност икономката ми го разопакова.

— Ето, виждаш ли?! — повдигам назидателно пръст. След това отново тръгваме напред, почти в синхрон. — Хората се срещат и разделят — изричам накрая. — Такъв е животът. И не можеш вечно да живееш с мисълта какво е щяло да стане, ако… Трябва да погледнеш нещата такива, каквито са!

Докато изричам всички тези думи, за момент ме осенява усещането за дежавю. Като че ли татко ми каза нещо подобно преди известно време във връзка с Джош. Нищо чудно дори да е използвал абсолютно същите думи.

Но онова беше различно. Така де, това си е съвсем различен сценарий, нали? Ние с Джош никога не сме планирали пътуване, нали? Или преместване в друг град. И ето че сега отново сме заедно. Да, ситуацията е съвсем различна!

— Животът е като ескалатор — допълвам с тона на мъдрец.

Когато татко ми го каза, аз се ядосах, защото той просто не ме разбираше. Но сега, когато аз съм тази, която дава съвети, нещата изглеждат някак си по-различно.

— Ескалатор ли? — поглежда ме изненадано Ед. — А аз си мислех, че е кутия шоколадови бонбони.

— О, не! Ескалатор! Определено! — отсичам. — Защото, нали се сещаш? Искаш, не искаш, той те носи нагоре. Ако искаш, би могъл да се насладиш на гледката и да се възползваш от всяка възможност, покрай която минаваш. Ако не го направиш, вече е твърде късно. Или поне така ми каза моят баща, когато скъсах с… един тип.

Изминаваме още няколко крачки и Ед внезапно пита:

— И ти послуша ли съвета на баща си?

— О… ами… — Отмятам коса, като избягвам да го поглеждам в очите. — Долу-горе.

Ед се заковава на място, поглежда ме съвсем сериозно и пита:

— Ти наистина ли успя в това продължаване напред? Лесно ли ти беше? Защото за мен определено не е!

Прочиствам гърло, за да печеля време. Всъщност какво съм направила аз не е толкова важно, нали? Така де!

— Според мен съществуват много дефиниции на продължаването напред — изричам, като се старая да запазя мъдрия си наставнически тон. — Вариациите са безброй. Всеки трябва да продължи напред по свой собствен начин.

Не съм съвсем сигурна, че искам да продължавам този разговор. Може би точно сега е моментът да си хванем такси.

— Такси! — вдигам ръка към едно преминаващо такси, но то профучава край нас и не спира, въпреки че лампичката му светеше в зелено. Мразя, когато правят така!

— Позволи на мен! — предлага си услугите кавалерът ми и излиза напред.

Аз пък вадя мобилния си телефон. Има една доста добра таксиметрова компания с миниколички, която използвам. Може пък да се съгласят да дойдат, за да ни вземат. Пъхвам се в един вход, за да намаля околния шум, набирам номера и зачаквам. За да установя, че всичките им таксита са заети и ще трябва да почакам най-малко половин час.

— Няма да стане — изричам и излизам отново на тротоара. Заварвам Ед, напълно вцепенен, до бордюра. Дори не се опитва да спре такси. — Какво става, не спират ли? — питам озадачено.

— Лара — изрича той и когато се обръща, забелязвам, че погледът му е станал стъклен. Този човек да не би да се друса? — Мисля, че трябва да отидем на танци!

— Какво?! — ококорвам се аз.

— Мисля, че трябва да отидем на танци — повтаря. — Това ще бъде най-добрият начин да завършим вечерта! Ей сега ми хрумна!

Направо не мога да повярвам! Сейди. Отново!

Завъртам се на пета и започвам да оглеждам тъмнината около нас. Накрая я зървам — носи се във въздуха край близката улична лампа.

— Ти! — провиквам се вбесено, обаче Ед като че ли изобщо не забелязва.

— Тук наблизо има един нощен клуб — казва. — Хайде, да потанцуваме малко! Впрочем идеята е страхотна! Питам се как не можах да се сетя за това по-рано?!

— А ти откъде знаеш, че наблизо има нощен клуб? — срязвам го безцеремонно. — Нали изобщо не познаваш Лондон!

— Да бе, вярно! — кимва той и ме поглежда объркано. — Не знам защо, но сега съм сигурен, че тук, наблизо, има нощен клуб! — Посочва. — Ето там, третата врата вляво. Трябва да проверим!

— С удоволствие! — изричам мило. — Но първо трябва да проведа един телефонен разговор. Още сега! — Поглеждам многозначително към Сейди. — Защото ако не проведа този разговор, няма да бъда в състояние да танцувам!

С нацупена физиономия Сейди благоволява да се приземи на тротоара, а аз се престорвам, че набирам номер на телефона си. Толкова съм й ядосана, че направо не знам откъде да започна.

— Как можа да ме оставиш така?! — изричам с едва сподавен гняв. — Провалих се!

— Нищо подобно, справи се много добре! Наблюдавах те.

— Ти беше там?

— Почувствах се доста зле — отбелязва Сейди и поглежда уж разсеяно над рамото ми. — Върнах се, за да проверя дали си добре.

— Е, много благодаря! — просъсквам саркастично. — Много ми помогна! А сега какво е всичко това? — И кимвам по посока на Ед.

— Просто искам да танцувам — изрича тя отбранително. — Наложи се да прибягна до крайни мерки!

— Но какво си му сторила, за бога? Изглежда като ударен от гръм!

— Отправих някои… заплахи… — отвръща неопределено пралеля ми.

— Заплахи ли?

— Не ме гледай така! — нахвърля се най-внезапно тя върху мен. — Нямаше да ми се наложи да го правя, ако ти не беше такава егоистка! Знам, че кариерата ти е важна за теб, обаче аз искам да отида на танци! На истински танци! Знаеш го много добре! Нали точно затова всички сега сме тук? Тази вечер би трябвало да бъде моята! Обаче ти я обсебваш и за мен изобщо не идва ред! Не е честно!

Звучи така, сякаш всеки момент ще се разплаче. И внезапно аз се изпълвам с чувство за вина. Да, това наистина трябваше да е нейната вечер, а аз някак си й я отнех.

— Окей, права си. Хайде, да отиваме на танци тогава!

— Прекрасно! Ще си прекараме толкова добре! — възкликва тя, светкавично възвърнала доброто си настроение. — Насам! — И ме повежда по някакви тесни улички на квартал „Мейфеър“, където никога не съм идвала. — Почти стигнахме! Ето!

Озоваваме се пред дупка с име Танцов клуб „Фенерите“. Никога не съм чувала за нея. На входа стоят двама старчоци, полузаспали, и ни пускат вътре без никакви въпроси.

Слизаме по потънала в сумрак дървена стълба, за да се озовем във възголемичка зала с червен килим, полилеи, дансинг, бар и двама юначаги в кожени панталони, потънали в мирова скръб на бара. Диджеят на подиума е пуснал парче на Дженифър Лопес. Никой не си прави труда да си надигне задника.

Това ли е най-доброто, което Сейди е могла да открие?

— Слушай, Сейди! — промърморвам, когато Ед се отдалечава към обляния в неонова светлина бар. — Има и по-добри клубове от този! Ако толкова много искаш да танцуваш, можем да отидем в някое по-оживено…

— Здравейте! — прекъсва ме нечий глас.

Обръщам се и виждам пред себе си елегантна жена с високи скули, в средата на петдесетте, облечена с черно трико и къса копринена поличка. Посребрената й рижа коса е вдигната в стегнато кокче, очната й линия е поставена накриво, а в очите й се чете притеснение.

— Вие ли сте за урока по чарлстон?

Урок по чарлстон ли?

— Много се извинявам — продължава жената. — Едва сега си спомних, че отдавна имате записан час. — Едва сподавя прозявката си и допълва: — Лара, нали така беше? Е, поне сте облечена с най-подходящите дрехи за танца!

— Извинете ме за момент! — изричам с усмивка, вадя телефона си и се обръщам към Сейди. — Какво си направила? Коя е тази?

— Имаш нужда от уроци! — отсича безцеремонно пралеля ми. — А това е учителката. Живее в малка стая над бара. Обикновено дава уроци през деня.

— И ти си я събудила, така ли? — вторачвам се изумено в нея аз.

— Очевидно съм забравила да впиша часа в бележника си — тъкмо казва жената, когато се обръщам. — Иначе изобщо не е в мой стил… Добре че все пак се сетих навреме! Най-внезапно ми просветна, че сигурно вече ме чакате тук!

— Наистина! — отбелязвам, като поглеждам ядосано Сейди. — Човешкият мозък е странна машинка!

— Ето и питието ти — чувам гласа на Ед, който се появява до мен. — Коя е тази жена?

— Аз съм учителката ви по танц. Казвам се Гейнор. — Подава ръка и макар и леко объркано, Ед я поема. — Отдавна ли се интересувате от чарлстон?

— Чарлстон ли? — поглежда ме слисано Ед.

Идва ми да се разкискам истерично. Истината е, че Сейди винаги получава каквото иска. И тъй като сега иска от нас да танцуваме чарлстон, значи ще танцуваме чарлстон. Дължа й го, нищо не ми пречи да го направя веднага.

— Е? — подканвам закачливо Ед. — Готов ли си?

* * *

Проблемът при чарлстона е в това, че е доста по-енергичен, отколкото си мислех. И че е доста сложен танц. И че изисква перфектна координация. Само след час всичко ме боли — и ръцете, и краката. Танцът е наистина безмилостен. Много по-ефективен от часовете ми по каланетика. Прилича на тренировка за маратон.

— И напред, и назад… — напява учителката по танци. — И завъртете тези крака…

Не мога повече да си въртя краката! Имам чувството, че само едно завъртане повече — и ще изпаднат. Продължавам да бъркам ляво и дясно и да удрям горкия Ед. Без да искам, разбира се.

— Чарлстон, чарлстон… — носи се музиката и изпълва клуба с енергичния си ритъм.

Двамата образи с кожените панталони ни зяпат като изпаднали в транс. Очевидно тук са свикнали вечер да има уроци по танци. Но по думите на Гейнор хората се натискат предимно за салса. Не била давала урок по чарлстон от близо петнайсет години и доколкото схващам, в момента е във възторг, че отново й се отдава подобен шанс.

— И стъпка, и ритване… размахайте ръце… много добре!

Размахвам ръце толкова ожесточено, че вече не ги чувствам. Ресните на роклята ми се люлеят шумно напред-назад. Ед съсредоточено кръстосва ръце пред коленете си. От време на време ми се ухилва, когато погледите ни се срещнат, но е твърде концентриран върху задачата си, за да говори. Впрочем оказва се доста чевръст в краката. Впечатлена съм!

Хвърлям поглед и на Сейди, отдадена блажено на танца си. Възхитителна е! В пъти по-добра от учителката. Краката й се въртят толкова бързо напред-назад, че не мога да ги хвана, знае милиони различни стъпки и като че ли никога не се задъхва.

Е, ако трябва да бъдем честни, не че има някакъв дъх вече.

Така де.

— Чарлстон, чарлстон…

Сейди улавя погледа ми, ухилва се щастливо и отмята възторжено глава. Няма съмнение, че е минало доста време, откакто за последен път е търкала дансинга. Давам си сметка, че трябваше да изпълня желанието й много по-рано. Чувствам се отвратително, че се проявих като такава егоистка. Решавам, че от тук нататък всяка вечер ще танцуваме чарлстон. И ще направим всичките й любими неща от двайсетте.

Единственият проблем е, че на чорапа ми се пусна бримка. Едва поемаща си дъх, аз се насочвам към края на дансинга. Сега най-важното, което ми оставя да направя, е по някакъв начин да уредя Сейди да танцува с Ед. Да ги оставя само двамата. Така ще направя вечерта й наистина перфектна.

— Добре ли си? — Ед ме е последвал.

— Да, няма проблеми. — Попивам потното си чело със салфетка. — Трудна работа!

— Справихте се много добре! — възкликва Гейнор, присъединила се към нас и във внезапен изблик на възторг, грабва ръцете и на двама ни и възкликва: — Вие сте много обещаващи като двойка! Мисля, че можете да стигнете много далеч! Ще се видим ли пак следващата седмица?

— Ами… може би — смотолевям, като не смея да погледна към Ед. — Ще ви се обадя.

— Ще оставя музиката! — провиква се ентусиазирано тя. — Можете да продължавате да се упражнявате!

Когато тя се оттегля с танцови стъпки през дансинга, аз сръгвам Ед и го подкачам:

— Хей, искам да те погледам! Върви да потанцуваш сам за малко!

— Ти луда ли си?!

— Моля те! Ти по-добре правиш онова нещо с кръстосването на ръцете! Искам да проследя как го правиш! Моляяя!

Подбелвайки закачливо очи, Ед се насочва сам към дансинга.

— Сейди! — просъсквам и соча с очи Ед. — Бързо! Партньорът ти те чака!

Очите й се разширяват, когато осъзнава какво имам предвид. Само след стотни от секундата тя е вече срещу него, вдигнала щастливо глава.

— Да, ще се радвам да потанцувам с вас! — чувам я да казва. — Много благодаря за поканата!

И когато Ед започва да тресе крака напред и назад, тя постига пълен синхрон с него. Изглежда безумно щастлива. Изглежда напълно на мястото си. Ръцете й са на раменете му, гривните й проблясват под светлините на бара, перото на главата й подскача, музиката се носи наоколо… Все едно гледам стар черно-бял филм.

— Достатъчно! — провиква се внезапно Ед. — Трябва ми партньорка!

И за мой огромен ужас той минава право през Сейди, насочвайки се към мен.

Виждам как по лицето й се изписва шок. Обръща се и съкрушено го наблюдава как напуска дансинга. Приисква ми се и той да можеше да я види, и той да знаеше…

— Съжалявам! — оформям с устни към Сейди, когато Ед ме повлича към дансинга. — Много, ужасно съжалявам!

Танцуваме още малко, след което се връщаме на масата. Чувствам приятна възбуда — никога не бях танцувала по този начин. Ед също изглежда в добро настроение.

— Ед, вярваш ли в ангели-пазители? — питам го внезапно. — Или в призраци? Или в духове?

— В нито едно от изброените — отговаря делово той. — Защо?

Аз се привеждам към него и поверително прошепвам:

— Ами какво ще кажеш, че точно тук, в тази зала, има един ангел-пазител, който страхотно си пада по теб?

Ед ме поглежда странно и после пита:

— Да не би тук изразът „ангел-пазител“ да е евфемизъм за „мъжка проститутка“?

— Не, разбира се! — разсмивам се аз. — Окей, забрави!

— Прекарах си много добре! — отсича той, пресушава чашата си и ми се усмихва.

Истинска, пълнокръвна усмивка: присвити очи, отпуснато чело, всичко! Идва ми да извикам: „Джеронимо! Получи се най-сетне!“.

— Аз също — отговарям на глас.

— Не предполагах, че вечерта ще завърши по този начин — казва той и оглежда стария клуб. — Но мисля, че се получи страхотно!

— Да, по-различно от обикновено — кимвам.

Той разпечатва пакетче фъстъци и ме черпи, а аз го гледам как започва да дъвче гладно. Въпреки че вече изглежда доста по-отпуснат отпреди, по челото му все още се забелязват тънки бръчици.

И нищо чудно. Със сигурност има много поводи да се мръщи. Не мога да не изпитам съчувствие към него, когато се сещам за историята му. Дошъл е съвсем сам в непознат град, за да работи. И просто тика живота си, седмица след седмица, без изобщо да му се зарадва. Вероятно наистина не беше зле, че дойдохме да танцуваме. Сигурно това му е първото забавно преживяване от месеци насам.

— Ед! — възкликвам внезапно. — Какво ще кажеш да те разведа из града? Трябва да видиш Лондон! Би било престъпление да си бил тук и да не го познаваш! Ще те разведа. Какво ще кажеш през уикенда, а?

— С удоволствие! — отвръща той с неподправен възторг. — Много благодаря за поканата!

— Няма защо! — махвам ръка. — Ще се уговорим по имейла!

Усмихваме се един на друг и аз пресушавам моето питие. (Поръчах точно онова, което ме накара Сейди, и, честно да си призная, отвратително е!)

Ед поглежда часовника си.

— Е, готова ли си да тръгваме? — пита.

Поглеждам към дансинга. Сейди продължава да си танцува. Размахва ръце и крака без никакви признаци за умора. Сега разбирам защо момичетата през двайсетте са били толкова кльощави.

— Да тръгваме! — кимвам. Сейди винаги може да ни настигне.

Излизаме и се озоваваме във вълшебната лондонска нощ. Уличните фенери са запалени, от тротоарите се надига обичайната фина мъгла и наоколо не се вижда жива душа. Насочваме се към ъгъла и след няколко минути успявам да спра две таксита. Усещам, че вече потрепервам под тънката си рокля и изтърканото наметало. Ед ме настанява в първото такси, задържа вратата и се навежда.

— Благодаря, Лара! — изрича по онзи негов типичен, официален начин, който, впрочем, като че ли започва да ми харесва. — Вечерта беше страхотна! Прекарах си… невероятно!

— Много се радвам! — кимвам и оправям шапчицата си, която се е килнала встрани.

По устните на Ед пробягва игрива усмивка.

— Е, да си сложа ли гетите за разходката из града? — пита.

— Непременно! — кимвам с престорена сериозност. — И не забравяй цилиндъра!

Ед се засмива. Мисля, че това е първият път, когато го чувам да се смее с глас.

— Лека нощ, момиче на двайсетте! — изрича.

— Лека нощ! — кимвам, затварям вратата и таксито се изгубва в лондонската мъгла.

[1] Анимационен герой от сериала „Семейство Симпсън“. — Б.р. ↑

Седемнайсета глава

На следващата сутрин съм като замаяна. В ушите ми кънти чарлстон, а пред очите ми непрекъснато се редят картини на моето превъплъщение като Великата Лара. Всичко, преживяно снощи, ми изглежда като сън.

Само дето не е сън, защото когато пристигам на работа, в електронната ми поща вече ме чака професионалната автобиография на Клеър Фортескю. Бинго!

Очите на Кейт стават като понички, докато принтирам прикачения файл от имейла.

— Коя, за бога, е тази? — възкликва асистентката ми, надничайки над рамото ми. — Виж, има магистърска степен по бизнес администрация! И дори е спечелила награда!

— Да, знам! — махвам небрежно. — Тя е директор маркетинг от най-високите етажи, носителка на множество награди! Снощи се запознахме. Отива направо в краткия списък за „Леонидас спортс“!

— А на нея известно ли й е, че отива в краткия списък? — поглежда ме подозрително Кейт.

— Разбира се! — срязвам я аз и леко се изчервявам. — Как няма да й е известно?!

Към десет сутринта списъкът е финализиран и изпратен директно на страховитата Джанет Грейди. Аз се отпускам изтощено на стола си и се ухилвам на Кейт, която незнайно защо се взира в нещо на монитора си.

— Знаеш ли, открих твоя снимка! — обяснява. — От галавечерята снощи. Пише: „Лара Лингтън и Ед Харисън пристигат на галавечерята на «Бизнес пийпъл».“ — Поглежда ме озадачено и допълва: — Кой е той, между другото? Нали каза, че сте се събрали отново с Джош?

— О, така е! — отсичам веднага. — Ед е просто… познат по служебна линия.

— Аха, ясно! — кимва Кейт, но продължава да се взира със замечтан поглед в монитора. — Иначе е доста готин, не мислиш ли? Така де, не че Джош не е! — побързва да се поправи. — Но по различен начин.

Ама че глупост! Тази жена няма никакъв вкус! Джош е милиони пъти по-красив от Ед. Което ми напомня, че от известно време не съм го чувала. Най-добре ще бъде да му се обадя — просто за всеки случай. Може пък телефонът му да се е повредил и той да ми изпраща имейли и да се чуди защо не му отговарям. Така де!

Изчаквам Кейт да се изнесе към тоалетната, за да остана насаме, след което набирам служебния телефон на Джош.

— Джош Барет.

— Здравей, аз съм! — изричам нежно. — Как беше пътуването?

— О, здрасти! Страхотно.

— Липсваше ми!

Пауза. Почти съм сигурна, че Джош казва нещо в отговор, но не мога да чуя нищо.

— Чудех се да не би телефонът ти да се е повредил — допълвам. — Защото от вчера сутринта не съм получавала никакви есемеси от теб. Ти получи ли моите?

Още едно неясно промърморване. Какво не й е наред на тази телефонна линия, за бога?

— Джош? — почуквам по слушалката.

— О, да! — звънва изведнъж гласът му в ухото ми. — Да, ще го погледна.

— Е, ще се видим ли довечера?

— Довечера не можеш да излизаш с никого! — достига до мен пронизителният глас на Сейди, която внезапно се материализира пред мен. — Довечера е модното ревю! Трябва да вземем огърлицата!

— Да, знам! — промърморвам, като преди това слагам ръка върху слушалката. — След това! — А за Джош уточнявам: — Само че първо имам един друг ангажимент. Какво ще кажеш да ти дойда на гости към десет?

— Страхотно! — отговаря той, но усещам, че не е изцяло с мен. — Проблемът е, че тази вечер имам адски много работа!

Още работа? Този човек май започва да се превръща в работохолик!

— Окей — изричам с разбиране. — Тогава какво ще кажеш да се видим утре на обяд? А после ще решим как да продължим!

— Разбира се — отвръща той след кратка пауза. — Страхотно!

— Обичам те! — прошепвам нежно. — Нямам търпение да се видим!

Отново тишина.

— Джош?

— А! Ами… да. Аз също. Чао, Лара!

Затварям телефона и се облягам на стола си. Чувствам леко неудовлетворение, ала не мога да разбера защо. Всичко е наред. Всичко е прекрасно. Тогава защо имам чувството, че нещо не е както трябва?

Иска ми се да звънна отново на Джош и да го попитам: „Всичко наред ли е при теб? Искаш ли да поговорим?“. Но знам, че не трябва. Той ще си помисли, че отново се вманиачвам, което изобщо не е вярно — само разсъждавам! Хората имат право да разсъждават, нали така?!

Както и да е. Все тая. Продължавай напред!

Обръщам се бързо към компютъра си и във входящата си кутия откривам имейл — от Ед. Охо, бързо действа!

„Здрасти, момиче на двайсетте!

Снощи беше страхотно! Как е корпоративната ти пътна застраховка! Може би ще искаш да надникнеш в този линк. Чувал съм, че са добри.“

Ед.

Щраквам върху линка и откривам сайт, който предлага застраховки с големи отстъпки за малки компании. Типично за Ед — споменавам веднъж някакъв проблем и той автоматично намира решение. Дълбоко затрогната от вниманието му, натискам бутона за отговор и написвам:

„Благодаря, момче на двайсетте! Трогната съм от жеста ти! Надявам се, че вече бършеш праха от твоите наръчници на Лондон.

P. S. Успя ли вече да демонстрираш уменията си за чарлстон пред колегите си?“

Почти веднага на екрана ми се появява отговор:

„Това ли е твоята представа за изнудване?“

Изкисквам се и започвам да търся в нета картинка на танцуваща двойка, за да му я пратя.

— Какво му е толкова смешното? — пита внезапно Сейди.

— Нищо — отговарям и побързвам да затворя прозорчето.

Не възнамерявам да споделям със Сейди, че изпращам електронни писма на Ед. Толкова е ревнива, че като нищо ще се ядоса. Или дори още по-лошо — ще започне да ми диктува безкрайни имейли, пълни с тъпия жаргон от двайсетте.

Вместо това тя започва да чете списание „Грация“, което лежи отворено на бюрото ми, и след няколко минути ми заповядва:

— Обърни ми страницата!

Това е новото й хоби. Впрочем доста вбесяващо. Не за нея, разбира се. Превърнала ме е в роб за отгръщане на страниците.

— Хей, Лара! — провиква се Кейт, която връхлита в офиса. — Има специална пратка за теб!

И ми подава яркорозов пощенски плик с пеперудки и калинки и с логото на „Роклички и перли“. Отварям го и вътре намирам бележка от асистентката на Диаманте:

„Диаманте реши, че това вероятно ще ви хареса. С нетърпение очакваме да ви видим!“

В плика откривам също така подробна програма на предстоящото модно ревю заедно с ламинирана карта на верижка, на която пише: „ВИП пропуск зад кулисите“. Аууу! Никога досега не съм била ВИП персона! Не съм била дори ИП[1]!

Започвам да обръщам картата между пръстите си, замисляйки се за предстоящата вечер. Най-сетне ще се сдобием с огърлицата! След всичкото това време ще я вземем! И тогава…

Тук мислите ми удрят спирачки. И тогава… Какво? Сейди каза, че не можела да намери покой, докато не си вземе огърлицата. Нали точно затова ме преследва?! Нали точно затова сега е тук?! Следователно, когато си я получи, какво ще стане? Тя не може просто ей така…

Искам да кажа, тя няма просто ей така да…

Не би могла просто ей така да… си отиде?

Вторачвам се в нея, изпълнена с противоречиви чувства. През цялото това време бях концентрирана само върху едно — да открия огърлицата. И напълно забравих да взема предвид нещата отвъд нея!

— Обърни! — заповядва нетърпеливо пралеля ми, фиксирана върху статия за Кейти Холмс. — Обърни, бързо!

* * *

Взех твърдо решение, че този път няма да предам Сейди. За нищо на света! В мига, в който зърна проклетата огърлица, я грабвам. Ако ще и да е на нечий врат! Ако ще и да се наложи да го поваля на пода! С всяка следваща крачка, която ме води към хотел „Сандърстед“, се навивам все повече. Краката ми сами си подскачат, а ръцете ми са в позиция за грабване.

— Дръж очите си отворени! — просъсквам на Сейди, докато минаваме през пустото бяло фоайе на хотела.

Пред нас вървят две кльощави девойчета в минижупи и на високи токчета. Насочили са се към двойни врати, украсени с крилца от розова коприна и хелиеви балони във формата на пеперудки.

Това трябва да е мястото!

Когато приближавам залата, зървам цяло ято добре облечени момичета, които щъкат напред-назад и обръщат чаша след чаша шампанско под звуците на дискретна музика. Центърът на залата е зает от пътеката за ревюто. Над нея виси наниз сребристи балони, а от двете й страни са подредени по няколко редици столове с копринена тапицерия.

Изчаквам търпеливо реда си, докато отметнат момичетата пред мен, след което пристъпвам пред русо момиче в розова бутикова рокличка. То държи клипборд, а когато вдига очи към мен, ме дарява с хладна усмивка.

— Мога ли да ви помогна с нещо, госпожо?

— Да — кимвам. — Тук съм за ревюто.

Момичето оглежда неодобрително моя чисто черен тоалет. (Прави панталони, блузка, късо сако. Подбирала съм го много старателно — нали всички фенове на модата носят черно?!)

— Фигурирате ли в списъка? — пита.

— Разбира се. — Бръквам в чантата си, за да й покажа поканата си. — Аз съм братовчедката на Диаманте.

— О, братовчедката! — Усмивката й се смръзва още повече. — Прекрасно.

— Всъщност много бих искала да поговоря с нея още преди шоуто. Да знаете случайно къде мога да я намеря?

— Опасявам се, че Диаманте е много ангажирана… — започва заучената си реплика момичето.

— Спешно е! На всяка цена трябва да я видя! Веднага! Между другото, имам и пропуск за района зад кулисите! — И навирам под носа й ВИП картата си. — Мога и сама да си я издиря. Но ако ми кажете точно къде се намира, много ще ми помогнете!

— Окей — изрича момичето след кратка пауза. Вади миниатюрен, инкрустиран със скъпоценни камъни телефон, и набира номера. — Някаква братовчедка иска да се срещне с Диаманте. При теб ли е? — После се престорва, че снишава глас, и допълва: — Не. Никога досега не съм я виждала. Добре, щом ти казваш… — Затваря телефона и се обръща към мен: — Диаманте казва, че ще ви чака зад кулисите. Оттук моля! — И посочва една от вратите надолу по коридора.

— Върви напред! — инструктирам шепнешком Сейди. — Виж дали няма да откриеш огърлицата зад кулисите! Лесно ще я забележиш!

Поемам по застлания с мек килим коридор след някакъв тип, понесъл кашонче с вино, и размахвам ВИП пропуска си наляво-надясно, когато Сейди внезапно се появява пред мен и изрича с треперещ гласец:

— Лесно съм щяла да я забележа, а?! Ти майтап ли си правиш с мен? Никога няма да я открием! Никога!

— Какво искаш да кажеш? — питам с тревога аз. — Какво…

О, не! Само това не! Хиляди дяволи!

Намирам се в обширна зала, пълна с огледала, столове, бръмчащи сешоари, бърборещи гримьори и около трийсет модела. Всичките са високи и кльощави, отпуснати по столовете или разхождащи се и говорещи по мобилните си телефони. Всички са облечени в оскъдни, прозрачни роклички. И всички до една носят най-малко по двайсет огърлици на вратовете си.

Вериги, перли, медальони… Накъдето и да се обърна, все огърлици. Това е истинска купа сено, само че от огърлици!

Със Сейди се споглеждаме ужасено, когато внезапно чувам зад себе си провлачен поздрав:

— Лара! Радвам се, че дойде!

Обръщам се и зървам Диаманте, която се поклаща към мен. Облечена е в миниатюрна поличка, покрита със сърчица, символично потниче, сребърен колан с капси и кожени ботуши с високи токове.

— Здравей, Диаманте! Поздравления за шоуто! Много благодаря за поканата! Тук е удивително! — започвам задължителната тирада аз. После си поемам дълбоко дъх, като си напомням, че най-важното е да не изглеждам отчаяна, и продължавам: — Между другото, искам да те помоля за една услуга. Нали се сещаш за онази огърлица с водното конче, която търсеше баща ти? Старата, със стъклените мъниста?

Диаманте примигва изненадана.

— Ти откъде знаеш за нея?

— Ами… дълга история. Както и да е. Та някога тази огърлица е принадлежала на пралеля Сейди, а майка ми винаги я е харесвала и реших, че ще се зарадва да й я подаря — нареждам измислената си история, като мислено се моля за късмет. — Та може би след шоуто би могла да… да ми я дадеш? Вероятно? Стига да не ти трябва повече, разбира се.

Диаманте ме гледа вторачено няколко секунди с падащи пред лицето руси коси и стъклен поглед. Накрая изрича отсечено:

— Баща ми е кретен!

Поглеждам я несигурно, докато накрая включвам. Страхотно! Точно това ми трябваше сега! Ядосана е. Сигурно от сутринта се налива с шампанско.

— Той е кретенски… кретен! — отсича отново тя и отпива от чашата си с шампанско.

— Да — побързвам да се съглася. — Такъв е. И точно затова трябва да дадеш огърлицата на мен. На мен! — повтарям силно и ясно.

Диаманте се поклаща на високите си токчета и аз я сграбчвам за ръката, за да не й позволя да падне.

— Огърлицата с водното конче — изричам. — Знаеш ли къде е?

Диаманте се обръща, за да ме огледа. Сега, когато е само на милиметри от мен, усещам шампанско и цигари в дъха й.

— Хей, Лара, защо с теб не сме приятелки? Така де, ти си много готина! — Смръщва се, след което добавя: — Така де, не точно готина. Сигурна си! Защо не се виждаме по-често?!

Защото ти си висиш предимно в огромната ви вила на остров Ибиса, а аз си вися предимно в по-скромния край на Килбърн.

— Ами… не знам — изричам на глас. — Би трябвало да го правим. Ще бъде страхотно!

— Ще те взема с мен да си направим удължаване на косата! — провиква се тя в прилив на вдъхновение. — Аз ходя в един страхотен салон! Правят и маникюр. Всичко там е напълно органично и съобразено с опазването на околната среда!

Удължаване на косата, опазващо околната среда?

— Непременно! — отсичам колкото ми е възможно по-убедително. — Нека го направим! Удължаване на косата. Звучи страхотно!

— Лара, знам какво си мислиш за мен! — отсича тя и очите й се фокусират върху мен с проницателността, характерна за пияните. — Не си мисли, че не знам!

— Какво? — втрещявам се аз. — Не си мисля нищо!

— Напротив! Мислиш си, че живея на гърба на баща си! Защото точно той плаща за всичко това. Бъди честна с мен!

— О, не! — изричам смутено. — Не си мисля това! Мисля си само, че… нали знаеш…

— Че съм разглезена дребна крава ли? — Отпива поредната глътка шампанско. — Хайде, кажи ми!

Мисълта ми скача напред-назад, опитвайки се да измисли изход. Досега Диаманте никога не е искала мнението ми. За нищо. Трябва ли да бъда честна с нея?

— Мисля си само, че… — поколебавам се, но после смело продължавам напред: — … че ако беше почакала няколко години и беше направила всичко това съвсем сама, бе научила занаята и сама бе извървяла пътя до върха, щеше да се чувстваш по-добре със себе си!

Диаманте бавно кимва, сякаш постепенно осъзнава думите ми.

— Да — изрича накрая. — Бих могла да го направя. Може би. Само дето би било ужасно трудно!

— Ами… точно в това е смисълът… Отчасти.

— А после бих имала един отвратителен баща, който е кретен, и се мисли за шибан господ, и ни кара всички да се покажем по тъпия му документален филм… без нищо в замяна! Че мен какво ме топли този негов филм, а?! — Разтваря кльощавите си, загорели ръце. — Какво?!

Да де, обаче аз не възнамерявам да се намесвам в този спор.

— Сигурна съм, че си права — побързвам да я прекъсна. — А сега, за онази огърлица с водното конче…

— Знаеш ли, баща ми разбра, че ти също ще идваш днес — продължава братовчедка ми. Очевидно изобщо не ме е чула. — Обади ми се и започна да нарежда глупости от рода на: „Какво прави тя в списъка? Задраскай я!“. А аз му казах да върви на майната си! Защото става въпрос за първата ми братовчедка! Така де!

Сърцето ми претупва тревожно.

— Баща ти… не е искал аз да идвам тук, така ли? — Облизвам пресъхналите си устни. — А каза ли защо?

— Аз му казвам: „Че на кого му пука дето тя е малко психясала?!“ — продължава си Диаманте. — „Бъди по-толерантен, мамицата ти!“ А после започна да нарежда за онази огърлица. Предложи ми стотици други на нейно място! — Тук очите й се разширяват. — Казах му да не се опитва да ми замазва очите с тъпото „Тифани“! Защото кой е дизайнерът? Аз, разбира се. И си имам концепция за това шоу!

Ушите ми започват да бучат. Значи чичо Бил продължава да гони огърлицата. Само дето не мога да разбера защо. Единственото, което знам, е, че на всяка цена трябва първа да се докопам до нея!

— Диаманте! — извиквам и разтърсвам раменете на братовчедка си. — Чуй ме! Тази огърлица е много, много важна за мен! За майка ми де. Възхищавам се на концепцията ти като дизайнер и на всичко там… но след шоуто може ли да я взема?

В продължение на няколко минути погледът на Диаманте си остава толкова безизразен, че започвам да се питам дали няма да ми се наложи отново да й обяснявам дилемата си. После тя поставя ръка на рамото ми, прегръща ме и промърморва:

— Разбира се, че можеш, скъпа! Веднага щом шоуто свърши, огърлицата е твоя!

— Страхотно! — възкликвам, като се старая да не издам огромното си облекчение. — Жестоко! Това е жестоко! А къде е тя сега? Може ли да я видя?

Решила съм, че в мига, в който погледът ми падне върху огърлицата, аз я грабвам и бягам. Не мога да си позволя повече рискове!

— Разбира се! Лидия! — подвиква Диаманте към момиче в блуза на райета. — Случайно да знаеш къде е сега онази огърлица с водното конче?

— Какво, скъпа? — отвръща Лидия, приближава се към нас и прибира телефона си.

— Онази бе, старата огърлица, с готиното водно конче! Да знаеш къде е?

— С жълти стъклени мъниста, в двойна редица — допълвам услужливо. — Медальон с водно конче, пада някъде дотук…

Покрай нас минават два модела, чийто вратове буквално се прегъват под огърлиците. Примижавам отчаяно в опит да различа тази, която ми трябва.

Лидия свива рамене и отговаря:

— Не си спомням точно. Трябва да е на някое от момичетата, разбира се.

Да, няма начин. Някъде в купата сено. Разбира се! Ама че късмет!

Оглеждам безпомощно стаята. Навсякъде модели. Навсякъде огърлици.

— Ще я потърся сама! — отсичам решително. — Стига да нямаш нищо против, разбира се… — Поглеждам Диаманте.

— Не! Не сега! Шоуто ще започне всеки момент! — отсича братовчедка ми и започва да ме бута към вратата. — Лидия, отведи я на мястото й! Сложи я на първата редица! Ще му покажа аз на баща ми!

— Ама…

Ама вече е твърде късно. Вече съм избутана навън.

Когато вратите зад гърба ми се затварят, идва ми да се пръсна от безсилие. Огърлицата е някъде тук! Някъде в тази стая! Огърлицата на Сейди виси на врата на някой от моделите. Но на кой точно?

— Никъде не мога да я открия! — Това е Сейди, която се появява по типичния си начин — внезапно. За мой огромен ужас изглежда обляна в сълзи. — Претърсих всяко момиче! Огледах всички огърлици! Няма я! Никъде!

— Не може да я няма! — промърморвам, когато се запътваме обратно по коридора. — Сейди, чуй ме сега! Сигурна съм, че е на някой от моделите! Докато минават покрай нас, ще ги оглеждаме внимателно и ще я открием! Гарантирам ти го!

Полагам огромни усилия да се правя на оптимистка, но усещам, че нещо не се получава. Нещо вътре в мен е прекършено. И всъщност изобщо не съм сигурна дали ще я намерим. Ама никак не съм сигурна!

* * *

Слава на бога, че ме сложиха на първата редица. Когато обявяват началото на модното ревю, установявам, че публиката е толкова многобройна и всички са толкова високи и кльощави, че ако бях по-назад, в никакъв случай нямаше да мога да виждам. От високоговорителите се разнася музика, а от тълпата — мощен възглас. Това трябва да са дружките на Диаманте.

— Давай, Диаманте! — провиква се някой.

И за мой огромен ужас пътеката се изпълва с облаци сух лед. Как сега ще разгледам моделите през тази мъгла? Как изобщо ще мога да видя огърлиците?! Хората около мен започват да кашлят.

— Диаманте, нищо не виждаме! — провиква се някакво момиче! — Изключи тази глупост!

Накрая мъглата започва да се разнася. Пътеката се изпъстря с розови светлини, а от високоговорителите се разнася песен на „Scissor Sisters“. Аз се привеждам напред, готова за първия модел. Концентрирам се. И точно тогава периферното ми зрение регистрира нещо.

Точно срещу мен, на първата редица от другата страна на пътеката, се мъдри чичо Бил. Облечен е в тъмен костюм и риза, без вратовръзка. До него е неизменният Деймиън и някакъв друг асистент. Докато го съзерцавам ужасено, той вдига очи и погледите ни се срещат.

Сърцето ми претупва. Смръзвам се на стола си.

След около минута, което ми се струва цяла вечност, той вдига спокойно ръка за поздрав към мен. Сякаш на автопилот, аз също вдигам моята. А после музиката става по-силна и внезапно на пътеката се озовава първият модел. Облечена е в бяла рокличка с презрамки, на елегантни паяжинки, и тръгва по онзи специфичен за моделите начин със завъртане на бедрата. Скулите й прозират под тънката кожа, ръцете й са толкова тънки, че всеки момент ще паднат от тялото й. Аз се вторачвам отчаяно в огърлиците, които дрънчат на врата й, обаче тя профучава покрай мен толкова бързо, че почти ми е невъзможно да я разгледам както трябва.

Хвърлям крадешком поглед към чичо Бил и едва не подскачам на стола си от ужас. Той също оглежда внимателно огърлиците.

— Няма смисъл! — провиква се Сейди, материализирала се от нищото, и скача на пътеката. Отива право до модела и се взира напрегнато в плетеницата от вериги и мъниста около врата й. — Не я виждам никъде! Казах ти, не е тук!

Появява се следващият модел и тя веднага започва да оглежда огърлиците.

— Не, и тук я няма!

— Страхотна колекция! — възкликва момичето до мен. — Не сте ли съгласна с мен?

— О, да! — кимвам разсеяно. — Жестока е!

Не виждам нищо друго, освен огърлиците. Пред очите ми се носят и преливат мъниста, позлатени вериги и изкуствени скъпоценни камъни. В гърдите ми се надига грозно предчувствие, усещане за предстоящ провал…

О, господи!

О, господи боже мой! Ето я! Точно пред мен! Увита около глезена на един от моделите! Сърцето ми забива като лудо. Втренчила съм поглед в жълтите мъниста и не смея да си поема дъх. Значи била използвана като гривна за глезен! За глезен, моля ви се! Нищо чудно, че Сейди не е успяла да я открие! Докато моделът минава покрай мен, осъзнавам, че съм само на две крачки от пътеката. Даже по-малко. Бих могла да се пресегна и да я грабна. Боже! Не издържам повече!

Сейди проследява погледа ми и ахва.

— Моята огърлица! — Понася се към нищо неподозиращия модел и започва да крещи: — Това е мое! Мое си е!

В мига, в който момичето напуска пътеката, аз тръгвам след нея и грабвам огърлицата! Не ме интересува какво ще ми се наложи да направя! Поглеждам към чичо Бил — и за мой огромен ужас установявам, че и неговите очи са приковани в огърлицата на Сейди!

Моделът вече се насочва към кулисите. Всеки момент ще напусне пътеката. Докато се оглеждам, присвила очи под светлините на прожекторите, забелязвам чичо Бил как става на крака и неговите хора започват да му разчистват пътя.

Мамка му! Мамицата му мръсна!

Аз също скачам на крака и започвам да си проправям път през тълпата, ръсейки извинения наляво-надясно, докато стъпвам върху краката на хората. Поне предимството е на моя страна — намирам се от тази страна на пътеката, която е по-близо до вратите. Без да смея да погледна назад, аз се измъквам навън и на спринт вземам разстоянието до гримьорната на моделите. Размахвам пропуска си на типа, който пази отпред, и нахлувам вътре.

А в гримьорната цари истински ад под небето. Жена в дънки лае някакви инструкции и бута моделите един по един към сцената. Момичетата обелват първите рокли от телата си, за да навлекат нови, като същевременно фризьорите им продухват прическите, а гримьорите освежават червилата им.

Останала без дъх, аз се оглеждам паникьосано. Отдавна изгубих от поглед моя модел. Къде, по дяволите, е тя? Започвам сложен слалом покрай тоалетките, като по пътя си едва не събарям една редица дрехи. Очите ми шарят наляво-надясно в отчаян опит да зърна момичето. Точно в този момент откъм входната врата дочувам крясъци.

— Това е Бил Лингтън, не разбрахте ли?! — Това е гласът на Деймиън, който очевидно е започнал да губи прословутото си самообладание. — Бил Лингтън, за бога! Само защото няма пропуск за района зад кулисите…

— Няма пропуск, няма влизане! — чувам гласа на безкомпромисната охрана. — Заповед на шефа!

— Ама нали точно той ви е шефът?! — крещи Деймиън. — Нали точно той плаща за целия този цирк, идиот такъв?!

— Ти как ме нарече, идиот ли? — Охраната вече звучи заплашително и аз не мога да не се усмихна. Ала усмивката ми бързо увяхва, когато пред мен се материализира Сейди с потъмнели от безсилие очи.

— Бързо! Ела!

— Какво? — подвиквам след нея и тръгвам напред, обаче тя изчезва от погледа ми. Миг по-късно се появява, напълно съсипана.

— Заминала е! — изхълцва и едва преглъща. — Онази манекенка открадна огърлицата ми! Тъкмо викаше такси и аз се втурнах да те доведа при нея, обаче си знаех, че си прекалено бавна, за да стигнеш навреме. Когато се върнах на улицата, нея… я нямаше!

— Такси ли? — втрещявам се аз. — Ама… ама…

— Пак я изгубихме! — крещи Сейди, вече не на себе си. — Изгубихме я!

— Но нали Диаманте ми обеща! — крещя и въртя глава като обезумяла в търсене на братовчедка си. — Тя ми обеща, че именно аз ще я взема след шоуто!

Душата ми кънти на кухо от ужас. Не мога да повярвам, че пак позволих огърлицата да ни се измъкне! Трябваше да я грабна още тогава! Трябваше да действам по-бързо! Трябваше да бъда по-хитра…

Откъм главната зала до нас достигат бурии аплодисменти и викове. Очевидно ревюто е приключило. Миг по-късно в гримьорната нахлуват модели, понесли на ръце поруменялата от щастие Диаманте.

— Фантастично! — крещи тя. — Вие сте жестоки! Обичам ви, всичките! А сега, хайде на купон!

Пробивам си път през мелето към нея. Този път е ред на моите крака да бъдат стъпкани, само че доста по-болезнено, защото всички наоколо са с тънки, високи токчета.

— Диаманте! — изкрещявам в опит да надвикам тълпата. — Огърлицата! Момичето, което беше с нея, замина!

— Какво момиче? — поглежда ме объркано братовчедка ми.

Господи Исусе Христе! С какво се е надрусала?

— Казва се Флора! — подсказва нетърпеливо Сейди в ухото ми.

— Флора! Трябва ми Флора! Но тя очевидно е заминала!

— О, Флора! — Диаманте сбърчва чело. — Да, вярно. Тя бързаше за Париж, за някакъв бал. Ще лети с частния самолет на баща си — допълва като за мен. — Казах й, че може да носи моята рокля за тази вечер.

— Но тя е взела и огърлицата! — изтъквам, като полагам неистови усилия да не изпадна в истерия. — Диаманте, моля те, обади й се! Веднага! Кажи й, че ще я чакам! Ще отида и до Париж, ако трябва! Просто на всяка цена трябва да взема тази огърлица!

Диаманте зяпва за момент, после подбелва отегчено очи и отбелязва:

— Баща ми се оказа прав за теб — ти си побъркана! Но пък на мен ми харесваш!

С тези топли роднински слова тя измъква рязко телефона от джоба си и набира някакъв номер.

— Здрасти, Флора! Да, аз съм! Слушай какво, скъпа, беше жестока! Качи ли се вече в самолета? Окей, слушай сега! Спомняш ли си онази огърлица с водното конче, която ти дадох?

— Гривна за глезен — обаждам се услужливо. — Носеше я като гривна за глезен!

— Онова на глезена? — продължава Диаманте. — Да, същото. Та моята откачена братовчедка много я иска. Да. Казва, че ще дойде чак до Париж, за да я вземе. Къде е този бал? Къде да се срещне с теб? — Слуша известно време, пали цигара и си дръпва. После казва: — Окей, ясно. Абсолютно… Разбира се… — Вдига очи към мен, като ме окъпва в цигарен дим, и заявява: — Флора няма представа къде ще бъде балът. Доколкото схващам, организира го някакъв приятел на майка й. Казва, че иска да носи огърлицата и тази вечер, защото страхотно вървяла на тоалета й, но после веднага ще ти я прати по пощата.

— Утре сутринта?

— Не, след бала — обяснява Диаманте, сякаш аз съм пълен кретен. — Нямам представа точно кой ден ще го направи, но в момента, в който прецени, че огърлицата повече няма да й трябва, ще ти я изпрати. Обеща ми! Не е ли прекрасно? — възкликва ухилено.

Аз се ококорвам шашнато срещу нея. Прекрасно ли?

Огърлицата беше само на няколко крачки от мен. Беше само на една ръка разстояние! И беше обещана на мен! А ето че сега е на път за Париж и аз нямам представа кога точно ще си я получа. Как е възможно да нарече подобна ситуация прекрасна?! Имам чувството, че всеки момент ще се срина на пода.

Обаче не смея. Между мен и тази огърлица съществува само една, при това изключително крехка връзка и тя се нарича Диаманте. Ако ядосам братовчедка си, ще трябва да се простя завинаги с бижуто на Сейди.

— Прекрасно, наистина! — насилвам се да се съглася с нея и също се усмихвам. Грабвам телефона от ръката си и започвам да диктувам адреса си на Флора, като за всеки случай повтарям всяка дума по три пъти.

Сега единственото, което ми остава, е да стискам палци. И на ръцете, и на краката. И да се надявам.

[1] ВИП — от англ. very important person — много важна (значима) личност; ИП — значима личност. — Б.р. ↑

Осемнайсета глава

Ще си върнем огърлицата! Длъжна съм да вярвам в това! И наистина го вярвам!

Ала въпреки това от снощи двете със Сейди сме на нож. Тя ме сряза, когато стъпих върху крака й тази сутрин (или по-точно, стъпих в крака й), а аз й заявих да се разкара, когато се опита да критикува грима ми. Истината обаче е простичка — имам чувството, че съм я предала. Огърлицата беше на една ръка разстояние от мен. При това два пъти! И два пъти аз позволих някой да ми я отмъкне. Притеснението и ядът ме разяждат, което пък ме прави раздразнителна и заядлива.

Тази сутрин се събудих с мисълта дали да не скоча на влака за Париж. Ала как ще открия там Флора? Откъде ще започна? Чувствам се абсолютно безсилна да оправя нещата.

Тази сутрин никоя от нас не е в разговорливо настроение. Всъщност от известно време Сейди е потънала в гробовно мълчание. Вече съм на работа и когато завършвам с изпращането на задължителните имейли, я забелязвам да седи на прозореца и да се взира навън, изпъната като струна. Никога не ми е казвала нищо, но предполагам, че се чувства много самотна да се носи из нашия свят, без да е в състояние да общува с никого другиго, освен с мен.

С дълбока въздишка затварям компютъра си, като се питам къде ли е точно в този момент огърлицата. Очевидно някъде в Париж. Около врата на онази Флора. Вероятно. Или пък в отворена чанта, лекомислено оставена отворена на задната седалка на кабриолет…

Стомахът ми се преобръща и усещам, че ми прилошава. Трябва да престана да мисля за това, иначе ще стана като мама! Не мога непрекъснато да се притеснявам за онова, което може да се случи или което може да се обърка. Огърлицата ще се върне при нас! Длъжна съм да го вярвам! А междувременно съм длъжна да продължа с живота си. Например днес имам среща с приятеля си за обяд.

Избутвам назад стола си, мятам сакото на гърба си и грабвам чантата си.

— До скоро! — казвам и на Кейт, и на Сейди и побързвам да се изнижа от офиса, преди която и да е от тях да е успяла да ми каже каквото и да било.

В момента не желая компания. Ако трябва да бъда честна, чувствам се малко напрегната заради тази среща с Джош. Така де, не че имам някакви съмнения. Нищо подобно! Вероятно просто ме гонят… предчувствия.

А онова, за което изобщо не съм в настроение, е Сейди да се появи внезапно до мен, точно когато започвам да слизам по стъпалата за метрото.

— Къде отиваш? — пита властно.

— Никъде — опитвам се да я игнорирам аз. — Остави ме на мира!

— Отиваш на среща с Джош, нали?

— Щом знаеш, тогава защо си правиш труда да ме питаш? — срязвам я докачливо аз. — Извинявай, но… — Завивам, като се опитвам да се отърва от нея. Обаче човек не може да се отърве така лесно от пралеля ми.

— Като твой ангел-пазител настоявам да се вразумиш най-сетне! — отсича тя. — Джош не те обича, а ако ти продължаваш да вярваш в обратното, значи живееш в още по-голяма самозаблуда, отколкото си мислех!

— Нали каза, че не си мой ангел-пазител? — подхвърлям през рамо. — Затова се разкарай от пътя ми, бабичко!

— Не смей да ме наричаш бабичка! — разкрещява се тя. — И изобщо не възнамерявам да ти позволя да се хвърлиш в обятията на една слабохарактерна, нерешителна марионетка!

— Джош не е марионетка! — срязвам я аз и продължавам по следващите стълби надолу.

Чувам пристигането на поредната мотриса, затова побързвам да извадя картата си, втурвам се на платформата и успявам да стигна точно навреме, за да скоча във влака.

— Но ти дори не го обичаш! — следва ме гласът на Сейди. — Или поне не истински!

Това вече прелива чашата на търпението ми. Толкова съм бясна, че се обръщам рязко с лице към нея, вадя телефона си и просъсквам:

— Разбира се, че го обичам! Защо според теб бях толкова отчаяна преди?! Защо толкова силно ще го искам обратно, ако не го обичах?!

— За да докажеш на всички, че си била права! — отсича тя и скръства ръце пред гърди.

Подобен отговор определено не бях очаквала. Толкова ме изненадва, че ми трябват няколко секунди, докато успея да събера мислите си.

— Това са просто… глупости! Които само идват, за да докажат колко малко знаеш ти за живота! Това няма нищо общо с доказването! Аз обичам Джош и той обича мен… — Не довършвам, защото усещам, че вниманието на всички пътници във влака е насочено към мен.

Оттеглям се нацупено в един ъгъл, преследвана от Сейди. Докато тя си поема дъх, за да се впусне в поредната си тирада, аз изваждам айпода си и го включвам. Миг по-късно музиката напълно заглушава гласа й.

Идеално! Отдавна трябваше да се сетя за това!

* * *

Предложих на Джош да се срещнем в бистро „Мартин“, най-вече за да прогоня от себе си всички спомени за онази глупава Мари. Когато си подавам палтото на гардероба, забелязвам, че вече ме очаква на масата, и сърцето ми се изпълва с огромно облекчение, примесено с чувство за справедливо възмездие.

— Виждаш ли? — не се сдържам и промърморвам на Сейди. — Подранил е! И сега ако ми кажеш, че не му пука за мен…

— Той сам не знае какво мисли! — махва пренебрежително с ръка тя. — Сега е като кукла на вентрилоквист. Аз му казах какво да каже! Аз му казах какво да мисли!

Ей, голям инат е тази жена!

— Виж какво сега! — обръщам се гневно към нея. — Не се мисли за толкова могъща! Ако искаш да знаеш, Джош има доста силна воля!

— Скъпа, стига да поискам, мога да го накарам още сега да се качи на масата и да запее „Зайченцето бяло“! — отвръща пренебрежително пралеля ми. — А може и да го направя! Току-виж това най-сетне те е вразумило!

Няма никакъв смисъл да споря с нея. Знам си го. Съвсем целенасочено минавам право през нея и се насочвам към масата на Джош, без да обръщам внимание на протестните й писъци. Джош избутва стола си назад, светлината проблясва в косата му, а очите му са меки и сини, както винаги. Когато стигам до него, нещо в стомаха ми се преобръща. Може би е щастие. Или любов. Или чувство на триумф.

Или смесица от всичко това.

Протягам ръце към него, устните му докосват моите и единственото, за което мога да мисля, е: „Дааа!“. След малко той прави опит да седне, обаче аз го придърпвам към себе си за нова страстна целувка. Ще й покажа аз на Сейди кой е влюбен и кой — не!

Накрая той все пак се откопчва от мен и двамата сядаме. Аз вдигам чашата бяло вино, която Джош вече е поръчал за мен.

— Така — изричам, останала без дъх. — Ето ни отново тук!

— Ето ни отново тук — съгласява се Джош.

— Да пием за нас! Не е ли прекрасно, че отново сме заедно? При това в любимия ни ресторант! Винаги ще свързвам този ресторант с теб! — добавям с известна назидателност. — С никого другиго! Никога не бих могла да дойда тук с друг!

Джош има приличието да изпита леко неудобство. Побързва да смени темата:

— Е, как върви работата?

— Добре — въздъхвам. — Всъщност, ако трябва да бъда честна… не чак толкова добре. Натали изчезна в Гоа и ме остави да ръководя компанията съвсем сама. И напоследък е истински кошмар!

— Така ли? Лоша работа — е единственото, което казва Джош.

После грабва менюто и започва да чете, сякаш темата за него е приключена, а аз се изпълвам с отчаяние. Не такава реакция очаквах от негова страна. Макар че, като се замисля, Джош никога не е бил по бурните реакции. Не обръща внимание на нещата около себе си. И може би това е една от причините, поради които го обичам, напомням си аз. Заради спокойния му характер. Заради това, че никога не се поддава на стрес. Никога не преиграва в реакциите си. Никога не става докачлив. Подходът му към живота може да се обобщи с мотото: „Да не ти пука!“. Което всъщност е изключително здравословен подход. Нали така?

— Някой ден трябва и ние да отидем до Гоа! — провиквам се аз в прилив на вдъхновение, само и само да сменя темата.

Забелязвам, че бръчките по челото на Джош изчезват.

— Определено! — възкликва. — Чувал съм, че в този индийски щат било страхотно! Не знам дали съм ти казвал, но от известно време обмислям да си взема един продължителен отпуск. От рода на шест месеца.

— Бихме могли да отидем заедно! — изричам жизнерадостно. — И двамата можем да се откажем от работата си и да тръгнем на пътешествие, като започнем от Бомбай!

— Не започвай пак да планираш! — изрича той с неочаквано ожесточение. — И не бързай да ме пришиваш към плановете си! Господи!

Вторачвам се слисана в него.

— Джош?

— Извинявай. — Той също изглежда изненадан от самия себе си. — Много се извинявам!

— Да не би да има някакъв проблем?

— Не. Или поне… — Разтрива замислено чело, а после вдига очи към мен напълно объркан. — Знам, че всичко това е страхотно, задето отново сме заедно. Знам също така, че аз бях този, който го поиска. Но понякога през главата ми минава една странна мисъл… Какво, за бога, правим тук с теб?!

— Ето, виждаш ли! — стряска ме триумфалният глас на Сейди, носеща се над масата. Рее се над нас като ангел на отмъщението.

Фокусирай се! Не вдигай поглед нагоре! Престори се, че тя е просто голяма сянка от лампата!

— Аз… мисля, че това е съвсем нормално — изричам неуверено, като целенасочено се кокоря в Джош. — И двамата трябва да се приспособим към новата ситуация. Предполагам, че ще имаме нужда от време.

— Не е нормално! — провиква се нетърпеливо Сейди. — Той всъщност не иска да бъде тук! Нали ти казах, че е марионетка?! Мога да го накарам да каже всичко, което си пожелая! — После се обръща към него и изрича високо в ухото му: — Един ден искаш да се ожениш за Лара! Кажи й го!

Джош се обърква още повече.

— Макар че… от друга страна… мисля, че… един ден ти и аз… може би… трябва… да се оженим.

— На плажа!

— На плажа! — повтаря послушно той.

— И да имаме шест деца!

— Бих искал и много деца, разбира се — изрича срамежливо той. — Четири… или пет… или дори шест… Ти какво мислиш?

Изпепелявам с поглед Сейди. Тя разваля всичко с глупавите си номера!

— Задръж тази мисъл, Джош! — изричам колкото ми е възможно по-учтиво. — За момент ще отскоча до тоалетната!

Никога през живота си не съм се движила толкова бързо, както сега, когато прекосявам ресторанта. Когато се озовавам в дамската тоалетна, аз трясвам вратата и поглеждам на кръв пралеля си.

— Какво правиш, ако смея да попитам?

— Доказвам ти нещо. Че той не може да мисли сам!

— Напротив, може! — провиквам се гневно. — Освен това, само защото сега го караш да говори онези неща, не означава, че не ме обича! Вероятно дълбоко в себе си наистина иска да се ожени за мен! Както и да има много деца!

— Така ли мислиш? — поглежда ме присмехулно Сейди.

— Точно така! И не можеш да го накараш да каже нищо, ако на някакво ниво и той самият не го вярва!

— Така ли мислиш? — накланя леко глава тя и очите й проблясват. — Много добре! Предизвикателството е прието! — И се изнизва през вратата.

— Какво предизвикателство? — провиквам се ужасено. — Не съм искала да те предизвиквам!

Втурвам се обратно в ресторанта, но Сейди е далеч по-скорострелна от мен. Виждам я как реве нещо в ухото на Джош. Виждам и как погледът му отново става стъклен. И не мога да стигна до масата ни, защото съм приклещена зад сервитьор с около пет чинии в ръцете си. Какво, за бога, му прави тя?

Най-неочаквано Сейди се озовава отново до мен. Стиснала е устни, сякаш полага огромни усилия да не се разкиска.

— Какво направи? — подхващам я тихо аз.

— Ще видиш! И тогава ще ми повярваш! — Настроението й е толкова ликуващо, че ми идва да я ударя с нещо.

— Остави ме на мира! — промърморвам. — Просто се махни!

— Много добре! — вирва безгрижно брадичка тя. — Ще се махна. Но ти пак ще се увериш, че съм права!

И изчезва. Аз се насочвам притеснена към масата ни. Джош ме поглежда с такова отнесено изражение, че сърцето ми се свива. Очевидно този път Сейди е успяла добре да му поразмъти главата. Какво ли му е казала?

— Е — започвам весело, — реши ли вече какво ще поръчаме?

Джош дори не ме чува. Сякаш е в транс.

— Джош! — щраквам пред очите му с пръсти. — Джош, събуди се!

— Извинявай, бях на хиляди километри оттук! Лара, мислех си, че… — Привежда се напред и се вторачва в мен. — Мисля, че трябва да стана изобретател.

— Изобретател ли? — ахвам аз.

— И да се преместя в Швейцария! — продължава съвсем сериозно той. — Току-що ми хрумна, ей така, внезапно. Това е удивително… прозрение! Трябва да променя живота си! Веднага!

Ще я убия!

— Джош — започвам, като се старая да запазя спокойствие, — ти не искаш да се местиш в Швейцария! Ти не искаш да ставаш изобретател! Ти работиш в сферата на рекламата!

— О, не! Не! — махва с ръка той и очите му блестят като на поклонник, току-що зърнал самата Дева Мария. — Ти не разбираш! Досега вървях по грешен път, но вече всичко си идва на мястото. Искам да отида в Женева и да се занимавам с астрофизика!

— Ама ти не си учен! — почти изписквам аз. — Как можеш да станеш астрофизик?

— Може пък да съм бил роден, за да уча природни науки, кой да ти каже?! Ти никога ли не си чувала дълбоко в себе си глас, който да ти казва, че трябва да промениш живота си? Че си тръгнала по грешен за теб път?

— Да, обаче нормалните хора не слушат този глас! — отсичам, усещайки, че вече съм на ръба. — Нормалните хора игнорират този глас! Нормалните хора му казват: „Млъкни, тъп глас, такъв!“.

— И как мога да кажа подобно нещо? — поглежда ме втрещено Джош. — Лара, всеки от нас трябва да слуша вътрешния си глас! Нали ти самата си ми го казвала милион пъти?!

— Ама нямах предвид…

— Просто си седях на масата и не мислех за нищо конкретно, когато ме озари прозрение! — Виждам го как прелива от ентусиазъм. — Беше като божие откровение! Като провидение! Както когато си дадох сметка, че трябва да се върна при теб! Абсолютно същото!

Думите му са като нож, пронизващ сърцето ми. В продължение на няколко секунди не успявам да намеря сили да кажа каквото и да било.

— Това… наистина ли е… абсолютно същото? — питам накрая, сричайки.

— Разбира се! — възкликва той и се вторачва неразбиращо в мен. — Лара, не се плаши, моля те! Можеш да дойдеш с мен в Женева! Ще започнем нов живот там! И знаеш ли какво още ми хрумна ей сега, съвсем внезапно? — Лицето му цъфти от щастие, когато си поема дъх и изрича: — Искам да открия зоологическа градина! Какво ще кажеш?

Искам да се разплача. Мисля, че всеки момент ще се разплача.

— Джош…

— Не, чуй ме сега! — тропва с ръка по масата той. — Откриваме благотворителна кампания за дивите животни! За застрашените от изчезване видове! Ще наемем експерти, ще започнем да събираме субсидии…

Той продължава да си нарежда, а моите очи се пълнят със сълзи. „Добре де! — казвам на ум на Сейди. — Разбрах. Отлично те разбрах!“

— Джош! — прекъсвам го най-безцеремонно. — Защо пожела да се върнеш обратно при мен?

Настъпва тишина. Джош е във все същия транс.

— Не си спомням точно — отговаря накрая, сбърчил чело. — Просто нещо ми каза, че така трябва да постъпя. Онзи глас в главата ми. Той ми каза, че все още те обичам.

— Но след като чу гласа? — подсказвам му аз, като се старая да не издам отчаянието си. — Имаше ли усещането, че старите ти чувства към мен изведнъж се събуждат? Като при онези стари коли, на които въртиш ли, въртиш манивелата, докато накрая колата не подскочи рязко, не изхърка и не се събуди. Оживя ли нещо у теб?

Джош изглежда като човек, на когото са задали подвеждащ въпрос.

— Ами… чух онзи глас в главата си… — започва колебливо.

— Стига с този глас! — едва не изкрещявам аз. — Имаше ли и нещо друго?

— Че какво друго? — смръщва раздразнено чело Джош.

— Нашата снимка! — провиквам се с последни сили. — Като тапет на телефона ти! Надали си я запазил толкова време без причина!

— О, снимката! Да. — Изражението му се отпуска — точно по същия начин, както миналия път, когато погледна нашата снимка от планината. — Много обичам тази снимка! — Изважда телефона си и пак я поглежда. — Това е най-любимият ми пейзаж в целия свят!

Пейзаж ли? Неговият любим пейзаж?!

— Разбирам — смотолевям накрая.

Гърлото започва да ме боли от усилието да не се разплача. Да, всичко ми е ясно. Най-сетне всичко ми стана ясно!

В продължение на няколко минути не съм в състояние да кажа каквото и да било. Въртя пръст около ръба на чашата си и нямам сили да вдигна очи към Джош. Бях толкова сигурна! Бях толкова уверена, че щом веднъж се върне при мен, ще осъзнае чувствата си! Нещо в него ще прищраква и всичко ще бъде фантастично, както беше преди!

Но може би през цялото това време съм си мислела за някой друг Джош. Имало е един истински Джош, от реалния живот, и един измислен, плод на моето въображение. И двамата са били почти, ама почти напълно еднакви — с изключение на една дребна подробност.

Единият ме е обичал, а другият — не.

Най-сетне вдигам очи към него и го поглеждам така, като че ли го виждам за първи път. Разглеждам красивото му лице, спирам поглед върху тениската му с логото на някаква неизвестна група, поглеждам сребърната гривна, която винаги носи на ръката си. Той си е все същият човек. Всичко си му е наред. Само дето… аз не съм лъкът на неговата цигулка.

— Ходила ли си някога в Женева? — ме пита внезапно той и това рязко ме връща към настоящето.

О, за бога! Женева. Зоологическа градина. Сейди не можа ли да измисли нещо по-нормално? Тя напълно е объркала главата му. Каква безотговорна жена!

Слава богу, че се задоволява само с моя любовен живот! Добре че не е тръгнала да ровичка в мозъка на световните лидери! С тези нейни номера не се знае какво би могла да причини! Току-виж, дори разтопяването на ледените шапки!

— Джош, чуй ме сега! — изричам накрая. — Според мен ти не трябва да се местиш в Женева! Нито пък да учиш за астрофизик! Нито да отваряш зоологическа градина. Нито… — преглъщам и събирам сили да го изрека: — Нито даже да бъдеш с мен!

— Какво?!

— Мисля, че всичко това беше огромна грешка! — Махвам наоколо. — И всичко е… по моя вина. Много съжалявам, че толкова време не те оставих на мира, Джош! Трябваше да те оставя да си живееш твоя живот! Но сега ти обещавам, че никога повече няма да ти досаждам и да те притеснявам!

Джош ме гледа втрещено. Но сега, като се замисля, той почти през целия ни разговор си се държи като втрещен.

— Сигурна ли си? — отронва накрая с немощен глас.

— Абсолютно! — отсичам и когато сервитьорът приближава към нашата маса, затварям менюто, което държа, и казвам любезно: — В крайна сметка решихме, че днес не ни се яде. Сметката, моля!

* * *

Движа се към метрото изцяло по инерция. Напълно вцепенена. Току-що изрязах Джош. Аз бях тази, която му каза, че не трябва да бъдем заедно. Все още не съм в състояние да осъзная значимостта на случилото се.

Знам, че постъпих правилно. Знам, че Джош не ме обича. Знам, че онзи Джош, в главата ми, е бил изцяло плод на моите фантазии. И най-вече знам, че постепенно ще свикна с тази мисъл. Просто засега все още ми е трудно да я приема. Особено след като нямаше да бъде никакъв проблем да го имам. Никакъв.

— Е? — Гласът на Сейди ме вади с трясък от вцепенението. Очевидно ме е чакала да се появя. — Доказах ли ти, че съм права? Не ми казвай — всичко между вас е свършило!

— Женева значи — изричам бавно аз. — Астрофизика.

— Голям смях, нали? — започва да се киска тя.

Мисли си, че всичко е само за забавление. Мразя я!

— Е, какво стана? — мотае се пред краката ми тя с блеснали игриво очи. — Каза ли ти, че иска да открие зоологическа градина?

Очевидно държи да чуе, че е била напълно права и че всичко е свършило, и че всичко се дължи на нейните свръхестествени умения. Може, обаче аз не възнамерявам да й доставя това удоволствие. Не възнамерявам да й позволя да злорадства за моя сметка! Нищо, че беше напълно права и че всичко свърши, и че всичко се дължи на нейните свръхестествени умения.

— Зоологическа градина ли? — правя се на три и половина аз. — Не, Джош не ми е споменавал нищо за никаква зоологическа градина. Трябваше ли?

— О! — Сейди се заковава на място.

— Що се отнася до Женева, нея я спомена, но после осъзна, че идеята е абсурдна. А после сподели, че от известно време започнал да чува в главата си някакъв адски досаден глас. — Свивам рамене. — Каза, че съжалява, ако се е случило да говори нелепици. Обаче най-важното нещо било, че искал да бъде с мен. И после решихме този път да не бързаме и да не пришпорваме нещата.

Отминавам, като избягвам да я поглеждам в очите.

— Искаш да кажеш, че ще продължавате да се срещате? — провиква се слисано Сейди.

— Разбира се! — отговарям, престорвайки се на изненадана, че тя изобщо задава подобен въпрос. — От мен да го знаеш, но за да разбиеш връзката между двама души, е необходимо нещо много повече от призрак със силен глас!

Сейди изглежда като попарена.

— Не говориш сериозно! — изрича. — Не е възможно да говориш сериозно!

— Напротив! — срязвам я аз, но точно в този момент телефонът ми избръмчава, уведомявайки ме, че съм получила есемес. Поглеждам и разбирам, че е от Ед.

„Здр! Остава ли разглеждането за неделя?“

Е.

— Това беше от Джош — лъжа най-безцеремонно и се усмихвам щастливо. — В неделя имаме среща!

— За да се ожените и да си родите шест деца ли? — подмята саркастично Сейди, но е видимо, че не е особено уверена вече в себе си.

— Знаеш ли какво, Сейди! — обръщам се аз и й се усмихвам покровителствено. — Може и да можеш да размътваш главите на хората, но не си в състояние да размътиш сърцата им!

Ха! Нека ти, призрак такъв!

Сейди ме изпепелява с поглед и ясно виждам, че не може да измисли подходящ отговор, за да ме затапи. Изглежда толкова разтревожена, че настроението ми почти се възвръща. Завивам по тротоара и се насочвам към входа на нашата сграда.

— Между другото, в твоя офис има някакво момиче — отбелязва по едно време тя, като се носи след мен. — И честно да ти кажа, не ми вдъхва никакво доверие!

— Момиче ли? Какво момиче? — възкликвам и се качвам бързо по стъпалата. Може пък да се е появила Шърийн.

Бутвам вратата, влетявам в офиса и… се заковавам на място.

Натали.

Какво, по дяволите, прави Натали тук?

Седи точно срещу мен. В моя стол. И говори по моя телефон. Много е загоряла, облечена е в бяла риза и тъмносиня права пола и се смее гърлено на нещо. Когато ме вижда, изобщо не се изненадва — само ми намигва.

— Е, благодаря, Джанет! Радвам се, че си доволна от нашата работа! — изрича с типичната си самоувереност. — Права си, Клеър Фортескю действително е крила блясъка си под магарешка кожа! Невероятно талантлива жена, да! Тя беше напълно сигурна за теб. Аз бях твърдо решена да я ухажвам… не, благодаря! Това ми е работата, Джанет! Нали точно затова ми плащаш всичките тези комисиони! — И отново онзи дълбок, гърлен смях.

Поглеждам свирепо към Кейт, която само вдига безпомощно рамене.

— Да, ще поддържаме връзка — продължава да нарежда Натали. — Да, ще говоря с Лара. Тя очевидно има да учи още много неща, но… Вярно, че положих огромни усилия за тази сделка, но и тя е обещаваща. Не бързай да я отписваш! — Отново ми намига. — Окей, благодаря, Джанет! Да, ще обядваме, непременно! Засега всичко хубаво!

И докато аз продължавам да я гледам втрещено, Натали затваря царствено телефона ми, завърта се в моя стол, усмихва ми се лениво и отбелязва:

— Е, как върви?

Деветнайсета глава

Неделя сутрин е, а аз продължавам да кипя от гняв. Яд ме е на мен самата. Как можах да се проявя като толкова нерешителна и слабохарактерна?!

В петък бях толкова шокирана, че и аз не знам как, но оставих Натали да поеме контрола на ситуацията в свои ръце. Не й се опълчих. Не й казах нито едно от нещата, които си мислех. Всичките бръмчаха в главата ми като мухи в буркан, но не искаха да излязат.

Вече съм наясно с всички неща, които трябваше да й кажа. Трябваше да й кажа следното: „Не можеш просто да се появяваш от нищото и да се правиш, че нищо не е станало!“. Или: „Какво ще кажеш за едно извинение, задето ни насади на пачи яйца?!“. Или: „Само да си посмяла да си приписваш откриването на Клеър Фортескю, защото всичко е изцяло мое дело!“. Или може би дори: „Аха, значи са те уволнили от последната ти работа, така ли? Кога точно планираше да ми кажеш?“.

Ала не казах нито едно от тях. Само ахнах, зяпнах като последната глупачка и с колеблив гласец измънках:

— Натали! Аууу! Как така ти… Какво…

А тя се впусна в сърцераздирателен разказ за това как онзи тип от Гоа накрая се оказал завършен идиот, а свободното й време се оказало толкова много, че спокойно можела да откачи, затова решила да ме изненада и нали съм се радвала на завръщането й?

— Натали — започнах, — не можеш да си представиш на какъв стрес бях подложена в твое отсъствие…

— Добре дошла в големия бизнес! — намигна ми тя. — Стресът си върви с територията!

— Ама ти просто изчезна, без да предупредиш никого! Трябваше да започнем да сглобяваме всички парчета…

— Лара! — вдигна ръце тя, като че ли искаше да каже: „Успокой се!“. — Знам. Трудно ти е било. Но вече всичко е наред. Каквито и издънки да са се случили, докато ме нямаше, вече съм тук, за да ги оправя. Ало, Греъм? — обърна се веднага към телефона. — Обажда се Натали Мейсър.

И продължи така цял следобед, преминавайки неусетно от един телефонен разговор към друг. Така че аз не успях да обеля повече нито думица. Дори когато си тръгваше вечерта, пак бъбреше, но по мобилния, и само махна на мен и Кейт, така както си правеше винаги. Сякаш нищо не е било.

Та така стоят нещата към този момент. Тя се върна. Държи се така, сякаш тя е шефът и сякаш не е сторила нищо лошо, и сякаш всички трябва да й бъдем много благодарни, задето се е върнала.

Ако ми намигне само още веднъж, ще я удуша!

Изпълнена с дълбоко отчаяние, аз вдигам косата си на конска опашка. Днес не полагам никакви усилия да изглеждам красива. Разглеждането на забележителности не изисква официална рокля от двайсетте, нали така?! А и Сейди продължава да си мисли, че ще излизам с Джош, така че като никога не се опитва да ме командва.

Докато полагам ружа си, поглеждам крадешком към нея. Мъничко ми е гадно, че се налага да я лъжа. Но, от друга страна, тя не трябваше да се държи толкова отвратително с мен, така де!

— Не искам да те виждам около мен! — предупреждавам я за хиляден път! — Няма да идваш! Изобщо не си го и помисляй!

— Даже и не би ми хрумнало да идвам с теб! — срязва ме обидено тя. — Да не би да си въобразяваш, че изгарям от нетърпение да те гледам как се занасяш с онази марионетка? Нищо подобно! Днес ще гледам телевизия! Тази седмица дават филми с Фред Астер. Двете с Една ще си прекараме чудесно!

— Браво! Поздрави я от мен! — просъсквам саркастично.

Сейди открила някаква старица на име Една, която живее през няколко улици от моята и не прави нищо друго, освен да гледа черно-бели филми. Та напоследък често й ходи на гости — седи на дивана до Една и гледа филми. Според Сейди единственият проблем е, когато Една започне да се разлива по телефона — тогава нищо не се чувало от филма. Не че тя не е разрешила и този проблем — обикновено й крещяла в ухото: „Млъкни! Свършвай с този разговор!“. При което Една ставала крайно неспокойна и понякога затръшвала телефона дори насред изречението си.

Горката Една!

Приключвам с полагането на ружа си и се втренчвам в отражението си. Черни дънки по тялото, сребристи пантофки, тениска и кожено яке. Нормален като за 2009 година грим. Току-виж Ед не ме познал. Дали да не втъкна в косата си едно перо — просто за всеки случай?

От тази мисъл ме избива на смях и Сейди ме поглежда подозрително.

— Какво му е толкова смешното? — пита, присвила очи, и ме оглежда от горе до долу. — Да не би да възнамеряваш да излезеш в този вид? Никога не съм виждала по-безинтересен тоалет. Джош само ще те погледне и ще издъхне от отегчение. Стига ти да не издъхнеш първа, разбира се.

Ха, ха, ха! Много смешно!

От друга страна, може би има известно право. Може би наистина съм прекалила с обикновеността.

Осъзнавам, че автоматично посягам към една от оригиналните си огърлици от двайсетте и я завивам около врата си. Сребристите й черни мъниста се спускат по гърдите ми и подрънкват при всяко мое движение. И аз моментално се чувствам далеч по-интересна. Много по-бляскава.

Полагам втори пласт червило върху устните си, този път в по-тъмен нюанс, придавайки им формата на двайсетте. Накрая си слагам една сребриста кожена гривна и пак се оглеждам.

— Вече е много по-добре! — обажда се снизходително Сейди. — А какво ще кажеш за една нежна воалетка?

— Не, благодаря! — отсичам.

— Ако бях на твое място, щях да си сложа шапка! — не се отказва тя.

— Само че аз не искам да изглеждам като теб! — отбелязвам, отмятам глава и се поглеждам доволно. — Искам да изглеждам като себе си!

* * *

Бях предложила на Ед да започнем обиколката на Лондон от Тауър. Излизам от станцията на метрото и свежият въздух автоматично оправя настроението ми. Натали да върви по дяволите. Джош също да върви по дяволите. Както и огърлицата.

Погледнете всичко това! Фантастично е! Древни каменни бойници, възправящи се на фона на яркосиньото небе така, както са го правели от векове! Бийфийтърите[1] се разхождат наоколо в червено-сините си костюми подобно на персонажи от вълшебна приказка. Това е едно от местата, които карат човек да се изпълва с гордост, че е кореняк лондончанин! Как е могъл Ед никога да не стъпи тук? Та това е едва ли не едно от чудесата на света!

Сега, като се замисля обаче, аз май също не съм идвала в Тауър. Така де, искам да кажа, че не съм го разглеждала. Но пък аз съм друг случай. Аз живея тук. Не съм длъжна да идвам. Нали така?

— Лара! Тук съм!

Ед вече се е наредил на опашката за билети. Облечен е в дънки и сива тениска. Небръснат е, което е доста любопитно. Мислех го за човек, който се облича елегантно дори и през почивните си дни. Когато се приближавам към него, той ме оглежда от горе до долу и по лицето му се разлива усмивка.

— Значи се случва да носиш и дрехи от двайсет и първи век, а?

— Понякога — ухилвам се и аз.

— Бях сигурен, че пак ще се появиш в рокля от двайсетте. Всъщност даже се снабдих с подходящия аксесоар, за да бъда в тон с теб! — Бръква в джоба си и изважда оттам малка правоъгълна кутийка от потъмняло сребро. Натиска лостчето й и вътре виждам колода карти за игра.

— Страхотно! — възкликвам силно впечатлена. — Откъде го изкопа това нещо?

— Залагах за него в ибей — обяснява той. — По принцип винаги нося тесте карти в мен. Това конкретно е от 1925 година — допълва и ми посочва миниатюрния надпис на дъното.

Не мога да не се почувствам поласкана, задето си е направил този труд.

— Прекрасна е! — възкликвам напълно искрено. В този момент идва нашият ред на касата. — Два билета за възрастни, моля. Моля те, не! — побързвам да спра Ед, който автоматично вади портфейла си. — Аз съм домакинята в този град!

Купувам билетите, както и един красив пътеводител, наречен „Историческият Лондон“, след което отвеждам Ед пред стените на величествения Тауър.

— И така, постройката, която виждаш пред себе си, е лондонският Тауър! — започвам тържествено с тона на компетентен екскурзовод. — Това е един от нашите най-важни и най-стари паметници на културата. Една от множеството ни забележителности. Истинско престъпление е да дойдеш до Лондон и да не се постараеш да се запознаеш с неговото удивително историческо наследство! — изтъквам и поглеждам свирепо кавалера си. — Това е невероятно тесногръдо, а освен това в Америка си нямате нищо подобно!

— Права си — кимва той с подобаващо виновно изражение. Оглежда кулата над нас и отбелязва: — Забележителна е!

— Нали? — възкликвам гордо.

В живота има моменти, когато най-хубавото нещо на света е да бъдеш англичанин. Един от най-емблематичните е разглеждането на великите замъци на древността.

— И кога по-точно е бил построен? — пита Ед.

— Ами… — Оглеждам се с надеждата да открия някакъв знак за годината на построяването. Би трябвало да има такъв, нали така? Не мога точно сега да надникна в пътеводителя, не и когато той ме гледа в очакване на отговора ми. — Било е през… — Обръщам се уж случайно настрани и промърморвам неразбрано: — ти век.

— Кой век?

— Датира от… — Прочиствам си гърлото. — Времето на Тюдорите… хммм… на Стюартите…

— Искаш да кажеш норманите, нали? — подсказва учтиво Ед.

— Да! Точно това имах предвид! — Поглеждам го подозрително. Той откъде знае толкова? Да не би да се е подготвил предварително?

— И така, трябва да влезем оттук! — повеждам го самоуверено аз към близкия крепостен вал.

Обаче той ме дръпва назад.

— Всъщност, мисля, че входът е ето оттам, до реката!

Как пък не! Той очевидно е от онези мъже, които на всяка цена държат да контролират ситуацията. Сигурно никога не пита и за посоката.

— Виж какво, Ед — започвам мило, — ти си американец. Никога досега не си идвал тук. Кой е по-вероятно да знае пътя — ти или аз?

Точно в този момент един минаващ покрай нас бийфийтър спира и ни се усмихва приятелски. Аз също се усмихвам и тъкмо се каня да го попитам откъде е най-добре да се влезе, когато той се обръща директно към Ед:

— Добро утро, господин Харисън! Как сте? Отново при нас, както виждам, а?

Какво?!

Какво стана току-що, моля ви се?! Ед познава бийфийтърите? От къде на къде ще познава гвардейците на Тауър?

Стоя онемяла, докато Ед разтърсва ръката на бийфийтъра и казва:

— Радвам се да те видя отново, Джейкъб! Запознай се с Лара!

— Ами… приятно ми е — смотолевям аз.

Сега остава да се появи и кралицата и да ни покани вътре на чай!

— Така! — промърморвам, когато гвардеецът в средновековната униформа се е отдалечил на достатъчно разстояние от нас. — Можеш ли да ми обясниш какво става тук?

Ед поглежда изражението ми и избухва в смях.

— Чакам обяснение! — изричам твърдо.

— Добре, признавам си! — вдига той извинително ръце. — Бях тук в петък. Организираха тийм билдинг за един ден. Предоставиха ни възможност да поговорим с някои от бийфийтърите. Беше незабравимо преживяване! — Замълчава, а после добавя закачливо: — Точно затова вече знам, че Тауър е започнат през 1078 година. От Уилям Завоевателя. И че входът е оттам!

— Можеше да ми кажеш и по-рано! — изпепелявам го с поглед.

— Съжалявам! Ти изглеждаше толкова вдъхновена от ролята си на екскурзоводка, че реших да се поразходя и с теб! Но бихме могли да отидем някъде другаде, ако искаш. Сигурно си идвала тук хиляди пъти. Дай да видим! — Грабва пътеводителя от ръцете ми и плъзга поглед по азбучния показалец отзад.

Загледана в група ученици, които си правят снимки пред стените на замъка, аз прехвърлям разсеяно билетите в пръстите си, чудейки се какво да правя. Той безсъмнено е прав. Разгледал е Тауър в петък, така че няма никаква причина да го разглежда пак.

От друга страна, вече купихме билети. И всичко тук изглежда зашеметяващо. И аз искам да го видя!

— Бихме могли да отидем до катедралата „Сейнт Пол“ — промърморва Ед, загледан в картата на метрото. — Не е далече, а и…

— Искам да видя кралските бижута — изричам едва чуто.

— Моля? — вдига очи към мен той.

— Искам да видя кралските бижута. Така и така сме тук…

— Искаш да кажеш, че никога не си ги виждала, така ли? — поглежда ме слисано моят кавалер. — Ти никога не си виждала кралските бижута?!

— Но аз съм от Лондон! — изтъквам, обидена от изражението му. — Различно е! Мога да ги видя всеки път, когато си пожелая, всеки път, когато ми се отдаде сгоден случай. Само дето… сгодният случай все още не е дошъл.

— Това не е ли малко тесногръдо от твоя страна, Лара? — Ед очевидно е харесал това мое определение. — Не се ли интересуваш от наследството на твоя велик град? Не мислиш ли, че е истинско престъпление да не обърнеш внимание на тези уникални исторически паметници…

— Стига! — прекъсвам го и усещам, че се изчервявам чак до ушите.

— Добре де! — смилява се над мен Ед. — Позволи ми тогава да ти покажа кралските бижута на твоята страна! Страхотни са, между другото. Вече знам всичко за тях. Знаеш ли, че най-старото от тях датира още от времето на Реставрацията?

— Така ли?

— Ами да! — кимва той и ме повежда през тълпата. — Имперската държавна корона например съдържа огромен диамант, изрязан от прочутия диамант „Кулинан“ — най-големият диамант, изкопаван някога в света.

— Аууу! — възкликвам, подобаващо впечатлена.

Безсъмнено Ед е запаметил цялата лекция за кралските бижута.

— Ъхъ — кимва той. — Или поне така е мислел светът до 1997 година. Когато са установили, че е фалшификат!

— Каквооо?! — заковавам се на място. — Фалшификат ли?

По устните на кавалера ми отново пробягва усмивка. Той цъква с език и казва:

— Само проверявах дали ме слушаш!

* * *

Разглеждаме бижутата, запознаваме се с гарваните, влизаме в Бялата кула и Кървавата кула. Всъщност влизаме във всички кули. Ед настоява да държи пътеводителя отворен и непрекъснато ми чете факти от него. Някои от тях са верни, някои от тях са пълни глупости, а има и… не съм сигурна много какви. Лицето му е напълно сериозно и само очите му от време на време проблясват, така че не мога да разбера кога говори сериозно и кога се шегува.

Когато завършваме нашата „Обиколка на надзирателя“, главата ми бръмчи от картини на предатели и мъчения и имам усещането, че никога повече не желая да чувам за „Онези екзекуции, които са се объркали“. Тръгваме през средновековния замък, подминаваме двама мъже в средновековни костюми, които пишат нещо средновековно (или поне така мисля), и се озоваваме в стая с миниатюрни прозорчета и огромна камина.

— Добре, умнико! — предизвиквам го аз. — Кажи ми нещо за онзи шкаф там! — И соча напосоки към малка вратичка, вградена в стената. — Да не би Уолтър Роли да е отглеждал там домати?

— Да видим. — Ед се допитва до пътеводителя. — Аха, ето! Това е мястото, където седмият херцог на Мармадюк е държал перуките си! Любопитна историческа фигура, между другото. Обезглавил повечето от съпругите си. Някои от тях замразил. Освен това е и изобретателят на средновековната версия на машината за пуканки.

— Брееей! — правя се на сериозна аз.

— Няма начин да не си чувала за пуканковата мания от 1583 година! — допълва Ед, като присвива очи по посока на пътеводителя. — Доколкото се знае, Шекспир едва не нарекъл своята пиеса „Много шум за нищо“ „Много шум за едни пуканки“.

Двамата като по команда се вторачваме в миниатюрната дъбова вратичка в стената, а след известно време към нас се присъединява двойка старци, облечени в шушляци.

— Това е шкаф за перуки! — обръща се Ед към възрастната жена и лицето й светва от любопитство. — Перукерът бил принуден да живее в шкафа заедно с перуките си!

— Така ли? — възкликва ужасено старицата. — Колко възмутително!

— Не съвсем — продължава сериозно Ед. — Защото перукерите от онова време били много дребнички. — И показва с ръце. — Много, ама невероятно дребнички! Всъщност не знам дали знаете, но думата „перука“ произлиза от израза „дребен мъж в шкафа“!

— Така ли?! — слисва се старицата и аз своевременно сръгвам кавалера си в ребрата.

— Приятна обиколка! — пожелава той на двойката и ние се оттегляме от стаята.

— Не знаех, че в теб имало и нещо дяволско! — отбелязвам в мига, в който съм сигурна, че няма да ни чуят.

Ед се замисля за момент, а после се усмихва обезоръжаващо и отговаря:

— Може и така да е. Но само когато съм гладен. Искаш ли да хапнем? Или да отидем направо в Музея на мускетарите?

Правя се на дълбоко замислена, сякаш претеглям двете алтернативи. Добре де, известно е, че никой не се интересува повече от своето национално наследство от мен. Но проблемът с разглеждането на забележителности е в това, че след известно време се превръща в тътрене из забележителности, пъшкане по виещи се каменни стълби и бойници, и страховити истории за отсечени глави, натрупани на камари.

— Всъщност обядът не е никак лоша идея! — отбелязвам небрежно. — Стига да си видял достатъчно, разбира се.

Очите на Ед проблясват. Имам смущаващото чувство, че той знае точно какво мисля. Но с напълно непроницаемо изражение казва:

— Да, нали съм американец, не съм в състояние да се концентрирам за дълго. Така че, хайде да отидем да похапнем нещо!

* * *

Отиваме в ресторант, където сервират неща като „Джордж на лека лучена супа“ и „Глиганско гювече“. Ед настоява този път той да плати, тъй като аз съм била купила билетите, и после си намираме уютна масичка в ъгъла до прозореца.

— Е, какво друго от Лондон би желал да видиш? — питам ентусиазирано. — Кое е следващото от списъка ти?

Ед примигва и аз веднага осъзнавам, че съм сгафила. Не трябваше да го казвам точно така — неговият списък за разглеждане на забележителности очевидно все още е болна тема.

— Извинявай! — промърморвам сконфузено. — Не исках да ти напомням за…

— Не, няма проблеми — кимва той и се заглежда в набоденото на вилицата си, като че ли се чуди дали да го яде или не. — Знаеш ли, ти беше права. Имам предвид за онова, което ми каза онзи път. Нещата в живота понякога се объркват, но човек трябва да продължи напред. Много ми хареса и онази приказка на баща ти за ескалатора. От тогава насам непрекъснато си мисля за това сравнение. Нагоре-надолу, нагоре-надолу. — И пъхва вилицата в устата си.

— Така ли? — Не мога да не се почувствам поласкана, задето е запомнил казаното. Ще трябва да кажа на татко — много ще се зарадва.

— Ъхъ — промърморва той, докато дъвче. Поглежда ме въпросително и пита: — Та… — преглъща — каза, че ти също си преживяла раздяла. Кога беше това?

В петък. По-малко от четирийсет и осем часа оттогава. Дори и само от мисълта за това ми идва да затворя очи и да простена.

— Беше преди… известно време — свивам рамене. — Той се казваше Джош.

— И какво стана? Не си длъжна да ми отговаряш, разбира се.

— Не, няма проблеми. Ами… аз просто осъзнах, че ние… не сме… — Не довършвам, въздъхвам дълбоко и вдигам очи към него. — Чувствал ли си се някога като пълен, ама пълен глупак?

— Никога — поклаща глава той. — Но понякога ми се е случвало да се чувствам като пълен, много пълен, съвсем пълен глупак!

Не мога да сдържа усмивката си. Разговорът с Ед ме кара да погледна на нещата от съвсем различен ъгъл. Оказва се, че аз не съм единственият човек на света, който се е чувствал като глупак. Джош поне не ми е изневерявал с друга. И не ме е оставил да се оправям сама в съвсем непознат град.

Изведнъж ми хрумва нещо:

— Хей, какво ще кажеш да направим нещо, което го е нямало в списъка ти, а? Да разгледаме някоя забележителност, която не е включена! Има ли такава?

Ед отчупва замислено хляба си и накрая отговаря:

— Корин не искаше да ходим на „Лондонското око“. Имаше страх от височините, а освен това го смяташе за тъпа атракция.

Знаех си, че няма да харесам тази жена! Как е възможно някой да нарече лондонското виенско колело „тъпа атракция“?!

— Окей, значи отиваме на „Лондонското око“! — отсичам. — А после може да отскочим до „Стария Старбъкс“. Това е древен английски обичай, много специфичен!

Зачаквам Ед да се засмее, но той само ме поглежда преценяващо и отбелязва:

— „Старбъкс“ значи. Интересно. И не ходиш в кафене „Лингтън“, така ли?

Ясно. Значи се е сетил.

— Понякога. Зависи от случая — свивам наежено рамене. — Значи… знаеш, че сме роднини.

— Казах ти вече — поразпитах за теб.

Лицето му е напълно безизразно. Не реагира така, както хората обикновено реагират, когато разберат за чичо Бил, а по-точно, да възкликнат: „Аууу! Браво! И какъв е той в истинския живот?“.

В този момент се сещам, че Ед Харисън се движи из високите етажи на бизнеса. И няма начин да не се е сблъсквал с чичо Бил — по един или друг начин.

— Е, какво мислиш тогава за моя чичо? — питам с лукав поглед.

— Компанията „Кафе Лингтън“ безсъмнено е преуспяваща — отговаря той. — Носи огромни печалби. Много са ефективни.

Очевидно избягва въпроса ми.

— А конкретно за чичо Бил? — не се отказвам аз. — Срещал ли си се с него?

— Като стана въпрос, да — кимва и отпива от виното си. — И според мен идеята „Две малки монети“ е пълна глупост и чиста проба манипулация. Извинявай, но така мисля аз.

Никога досега не бях срещала човек, който да изразява толкова силно отрицателно мнение за чичо Бил — или поне не и пред мен. Намирам мнението на Ед за твърде освежаващо.

— Не се извинявай! — побързвам да го успокоя. — Говори каквото мислиш. Кажи ми всичко!

— Смятам също така, че… твоят чичо е един на милион. Сигурен съм, че факторите, допринесли за неговия успех, не се ограничават само с един. Ала не това е посланието, което той се опитва да продава. Той продава посланието: „Много е лесно! Стани милионер като мен!“. — Ед е набрал скорост и вече говори доста разгорещено и почти гневно. — Единствените хора, които ходят на семинарите му, са фантазьори, живеещи в самозаблуда, а единственият човек, който прави пари от това, е твоят чичо. Той прави пари на гърба на множество тъжни, отчаяни хора. Е, само мое мнение, разбира се.

В момента, в който той изрича всичко това, аз автоматично осъзнавам, че е истина. Аз също съм виждала хората на семинарите „Две малки монети“. Някои от тях пътуват стотици километри, за да присъстват на тях. Някои от тях наистина изглеждат отчаяни. А не че семинарите са безплатни, разбира се.

— Веднъж и аз ходих на негов семинар — не мога да не си призная аз. — Само да видя за какво става въпрос, естествено.

— Така ли? И успя ли веднага да натрупаш богатство?

— Разбира се! Не забеляза ли лимузината, с която дойдох?!

— О, значи била твоята! А аз предположих, че си долетяла с хеликоптера!

Вече и двамата сме ухилени до уши. Не мога да повярвам, че бях кръстила Ед „Господин Американски сърдитко“. Защото той не се мръщи чак толкова често. Всъщност, когато го прави, обикновено е, когато се опитва да измисли нещо смешно. Сега той ми налива още вино, а аз се облягам назад и се наслаждавам на гледката към Тауър, на топлината, която се разлива в тялото ми от изпитото вино и на остатъка от деня, който ми предстои.

— И защо винаги носиш карти с теб? — питам, преценила, че сега е мой ред да започна разговор. — Да не би да си луд фен на пасиансите?

— Не на пасиансите — на покера. Стига да намеря човек, с когото да играя, разбира се. Ти би била страхотен играч на покер! — допълва.

— Напротив! — поклащам глава. — Аз изобщо не ставам за хазарт и… — Не довършвам, защото сега Ед пък поклаща глава.

— Покерът няма нищо общо с хазарта. Покерът е свързан с умението да разгадаваш хората. Затова твоите източни умения за четене на мисли ще бъдат от огромна полза за теб в тази игра.

— Вярно — кимвам и се изчервявам. — Може, обаче силите ми като че ли са ме напуснали.

— Не си играйте с мен, госпожице Лингтън! — повдига предупредително вежди Ед.

— Не си играя! — засмивам се аз. — Наистина са ме напуснали! Аз съм пълен невежа!

— Добре тогава — кимва той и разбърква тестето. — Единственото, което ти трябва да знаеш, е дали картите на другите играчи са добри или лоши. Много е просто. Затова трябва да наблюдаваш внимателно лицата на опонентите си. И да се запиташ: „Става ли нещо тук?“. Такава е играта.

— „Става ли нещо тук“ ли? — повтарям. — И как можеш да разбереш?

Ед си раздава три карти и ги поглежда. След това вдига очи към мен.

— Е, какви са ми картите — добри или лоши?

О, боже! Нямам никаква представа! Лицето му е напълно неразгадаемо! Оглеждам гладкото му чело, ситните бръчици около очите му, леко наболата му брада. Търся някакви насоки. В очите му проблясва нещо, ала би могло да бъде абсолютно всичко.

— Не знам — вдигам безпомощно рамене. — Да кажем, че са… добри?

— Тези източни сили май наистина са те напуснали — усмихва се той. — Картите ми са отвратителни. — И ми показва три слаби карти. — А сега е твой ред.

Разбърква отново тестето, раздава ми три карти и ме наблюдава как ги обръщам една по една.

Имам тройка пика, четворка купа и асо спатия! Оглеждам ги внимателно, а след това обръщам към Ед моето най-неразгадаемо изражение.

— Отпусни се! — предупреждава ме той. — Не се смей!

И естествено, след като каза това, аз усещам, че всеки момент ще се разсмея.

— Знаеш ли, че имаш най-ужасното лице за покерджия? — отбелязва накрая той.

— Опитваш се да ме манипулираш! — изричам и изкривявам леко устни, за да се отърва от смеха. — Окей, кажи какво имам!

Тъмнокафявите очи на Ед се вторачват в моите. Никой от нас не смее да се обади или да помръдне. Гледаме се втренчено като котараци. След няколко секунди обаче в стомаха ми нещо потрепва. Всичко това ми изглежда твърде… странно. Прекалено интимно. Сякаш той вижда в мен много повече, отколкото би трябвало. Престорвайки се, че се закашлям, аз развалям магията на момента и извръщам глава. Отпивам глътка вино и когато се обръщам, виждам, че Ед също отпива от виното си.

— Имаш една добра карта, вероятно асо — изрича накрая той с равен тон. — И две слаби.

— Не! — хвърлям сащисано картите. — Откъде разбра?

— Очите ти щяха да изскочат от орбитите си, когато зърна асото — обяснява през смях той. — Беше напълно очевидно. Все едно ахна на глас. А след това се огледа наляво-надясно, опасявайки се, че си се издала. След това сложи ръка върху силната карта и ме погледна мръснишки. — Тук вече започва да се смее с глас. — Напомни ми никога да не споделям с теб държавни тайни!

Не мога да повярвам! А аз си мислех, че съм напълно неразгадаема!

— Сега сериозно — изрича делово той, като отново размесва картите. — Твоите умения за разчитане на мисли. Базират се на светкавичен анализ на поведението, нали?

— Хммм… правилно — измънквам аз.

— А тази способност няма как да те е напуснала. Тези неща или се знаят, или не. Е, какъв е случаят с теб, Лара? Ще ми разкажеш ли?

И се привежда напред в очакване на отговора. Леко се стъписвам. Не съм свикнала на този вид фокусирано внимание. Ако беше Джош, много лесно щях да успея да го заблудя. Джош винаги приемаше всичко за чиста монета. Ако беше той, сега щеше да каже: „Добре, скъпа“, и автоматично щяхме да преминем на друга тема и той никога повече нямаше да попита за това.

Защото Джош всъщност никога не се е интересувал от мен.

Осъзнаването се стоварва върху мен като чук. Залива ме с ведро леденостудена вода. Окончателното, смразяващо костите проникновение, което моментално ме изпълва с усещането за истина. През цялото време, което прекарахме заедно, Джош нито веднъж не ме е предизвиквал, нито веднъж не ме е изпитвал и почти не помнеше детайли от моя живот. Тогава си мислех, че е просто спокоен човек, който приема живота такъв, какъвто е. И точно затова го обичах. Възприемах тази черта като негов плюс. Ала сега вече всичко ми стана ясно. Истината е, че той е бил толкова спокоен, защото изобщо не му е пукало. Не се е интересувал от мен. Или поне не достатъчно.

Имам чувството, че едва сега излизам от някакъв транс. Бях толкова заета да го преследвам, толкова отчаяна, толкова сигурна в себе си, че така и не се сетих да огледам достатъчно добре обекта, когото преследвам. Така и не се сетих да спра за момент и да се запитам дали именно той е отговорът. Боже, голяма идиотка съм била!

Вдигам глава и виждам срещу себе си тъмните, интелигентни очи на Ед да ме оглеждат изпитателно. И се изпълвам с внезапна, странна възбуда, че човек, когото едва познавам, държи да научи повече за мен. Виждам го в изражението му — той не ми задава въпроси само от любезност. Той съвсем искрено държи да научи истината.

Само дето не мога да му я кажа. Очевидно.

— Това е… доста сложно за обяснение. Объркано е. — Пресушавам чашата си, натъпквам последното парче кейк в устата си и се ухилвам на Ед. — Хайде! „Лондонското око“ ни чака!

* * *

Когато пристигаме на южния бряг на Темза, заварваме мястото пълно с туристи, амбулантни търговци, щандове за книги втора употреба и цял куп от онези живи статуи, които винаги са ме плашели. „Лондонското око“ се върти като огромно воденично колело и от прозрачните му кабинки надничат хора. Изпълвам се с необяснимо вълнение. Идвала съм на това виенско колело само веднъж и това беше по работа, свързана с цял куп отвратителни пияници.

Забелязваме джазов състав, който свири стара мелодия от двайсетте пред тълпа зяпачи и когато минаваме покрай него, не мога да не погледна към Ед. Той прави няколко стъпки от чарлстон, а аз подрънквам с огърлицата си.

— Много добре! — обажда се брадат тип с шапка, приближавайки се към нас с кутия за дарения. — Интересувате ли се от джаз?

— Долу-горе — отговарям, докато бъркам в чантата си, за да извадя някакви пари.

— Ние се интересуваме от двайсетте години! — отсича категорично Ед и ми намигва. — Само от двайсетте, нали, Лара?

— Следващата седмица организираме джаз концерт на открито в Джубили Гардънс! — изрича възторжено мъжът. — Искате ли билети? Ако ги купите сега, печелите десет процента отстъпка!

— Разбира се! — кимва Ед, като ме поглежда. — Защо пък не?

Подава на човека пари, взема два билета и ние отминаваме.

— Е — изрича той след известно време, — можем да отидем на този концерт заедно. Стига да искаш, разбира се.

— Ами… добре. Страхотно! За мен ще бъде удоволствие!

Той ми връчва единия от билетите и аз смутено го пъхвам в чантата си. Известно време вървим, без да говорим. Аз се опитвам да схвана какво се случи току-що. Той на среща ли ме кани? Или това е просто продължение на разглеждането на забележителности? Или… какво? Какво по-точно правим?

Предполагам, че Ед си мисли нещо подобно, защото когато се нареждаме на опашката за виенското колело, той внезапно ме поглежда изпитателно и изрича:

— Лара, можеш ли да ми кажеш едно нещо?

— Окей — кимвам смутено.

Дали няма пак да ме пита за моите парапсихични способности?

— Защо тогава влетя така в офиса ми? — пита усмихнато. — Защо ме покани на среща?

Боже, още по-лошо! И сега какво да отговоря?

— Това е… добър въпрос — опитвам се да парирам удара аз. — И… аз имам един за теб. Ти защо дойде? Можеше просто да ме отрежеш и край!

— Да, знам — кимва той озадачено. — Искаш ли да знаеш истината? Всичко оттогава ми е като в мъгла. Не мога да разгадая собствения си мисловен процес. Непознато момиче пристига в моя офис. В следващия момент аз съм на среща с него. — Обръща се към мен с подновен интерес. — Хайде, кажи ми! Сигурно си имала някаква причина за това! Да не си ме зърнала наоколо?

В тона му се долавя надежда. Няма съмнение, че се надява да чуе нещо, което ще направи деня му по-светъл. Душата ми се изпълва с чувство за вина. Той няма никаква представа, че просто беше използван!

— Това беше… облог с една приятелка — отговарям, като гледам точно над рамото му. — И аз не знам защо го направих.

— Ясно. — Гласът му е равен като преди. — Значи съм бил случаен обект. Да знаеш, че това няма да звучи особено добре пред внуците! Затова ще им кажа, че си ми била изпратена от извънземни! Веднага, след като им разкажа за перуките на херцога на Мармадюк!

Разбирам, че се шегува. Наясно съм, че всичко това е игра. Но когато вдига очи, го виждам в лицето му. Виждам неговата топлота. Виждам как започва да се влюбва в мен. Не, последното го задраскайте — той си мисли, че се влюбва в мен! Но всичко това е нереално. Всичко е фалшиво. И е неправилно. Това е просто поредното куклено шоу. Той беше манипулиран от Сейди точно толкова, колкото беше манипулиран и Джош. Нито един от двамата не е реален, нито една от връзките не означава нищо…

И аз не знам защо, но внезапно се изпълвам с тревога и раздразнение. Всичко е по вина на Сейди! Където и да отиде, създава проблеми! Ед е всъщност много приятен човек, който и без това е преживял твърде много напоследък, а тя обърка главата му, а това изобщо не е честно…

— Ед? — преглъщам.

— Да?

Боже мой! И сега какво да му кажа? Ти не излизаш на срещи с мен — излизаш на срещи с един призрак! Именно тя влияе на мислите ти, тя е като синтетичен наркотик, но без обвивката…

— Ти може би си мислиш, че ме харесваш. Но истината е, че не ме харесваш.

— Напротив! — засмива се той. — Много те харесвам!

— Не е вярно! Ти не разсъждаваш със собствения си мозък. Искам да кажа… това не е истинско!

— На мен ми изглежда доста истинско.

— Да, знам, че е така. Обаче… ти не разбираш… — Не довършвам, обзета от безсилие.

Настъпва тишина. През която изражението на Ед рязко се променя.

— О, сега разбирам!

— Така ли? — поглеждам го неуверено.

— Лара, не е необходимо да си търсиш извинение, за да омекотиш удара — изрича в крива усмивка. — Ако вече ти е писнало, просто кажи! Мога да се справя със следобеда и сам. Вярно, беше забавно и аз ти благодаря за времето, което отдели за мен…

— О, не! — прекъсвам го ужасена. — Престани! Не се опитвам да се измъкна! Днес си прекарвам наистина много хубаво! Сериозно! И искам да се кача на „Лондонското око“!

Ед ме оглежда внимателно — нагоре-надолу, наляво-надясно, сякаш очите му са детектори на лъжата. Накрая изрича:

— Аз също!

— Ами… добре.

Двамата дотолкова сме се отнесли в приказки, че не забелязваме как между нас и опашката се е оформила огромна празнина.

— Хайде, бързо! — подканя ни разпоредителят до колелото. — Ваш ред е!

— Божичко! — събуждам се най-накрая. — Бързо, ние сме!

Грабвам ръката на Ед и двамата се втурваме към огромната овална кабинка. Тя заема мястото си на платформата и хората започват да се качват с кискания и писъци. Ние също влизаме, все така хванати за ръка, усмихваме се един на друг и неудобството автоматично се изпарява.

— Окей, господин Харисън! — правя се отново на екскурзовод аз. — Сега вече наистина ще видите Лондон!

* * *

Брилянтно е! Наистина е брилянтно!

Вече бяхме на върха и целият град се беше проснал пред погледите ни като на длан. Видяхме дребните хорица, бързащи всеки по своите си дела като работливи мравки, влизащи в мравчени коли и мравчени автобуси. Аз компетентно посочих катедралата „Сейнт Пол“ и Бъкингамския дворец, и часовника Биг Бен. А сега съм поела щафетата с пътеводителя „Историческият Лондон“. В него няма раздел за виенското колело „Лондонското око“, но аз все пак чета факти от него, които, разбира се, си измислям.

— Кабинките са изработени от прозрачен титан, извлечен от разтопено стъкло за очила! — информирам Ед. — Ако бъде пусната под вода всяка кабинка автоматично се превръща в подводница!

— Не съм очаквал нищо по-малко! — отбелязва той вторачен през стените на кабинката.

— Всяка кабинка може да издържи под водата тринайсет часа… — Не довършвам. Не мога да разбера той слуша ли ме или не. — Ед?

Той се обръща към мен и очите му се впиват в моите. Опира гръб в стъклената стена на кабинката. Зад него панорамната гледка към Лондон бавно се променя, докато се издигаме нагоре. Още докато бяхме горе, слънцето се бе скрило и сега над нас се събират черни облаци.

— Искаш ли да знаеш нещо, Лара? — пита той и се озърта, за да провери дали някой ни слуша. Обаче всички останали са се скупчили в другия край на кабинката и наблюдават едно полицейско корабче по Темза.

— Може би — отговарям, изпълнена с неприятни предчувствия. — Стига да не е някоя важна държавна тайна, която не би трябвало да издавам.

По лицето му пробягва усмивка.

— Попита ме защо съм се съгласил да изляза на онази първа среща с теб.

— О, това ли било? Е, вече няма значение! — побързвам да отклоня темата. — Не си длъжен да ми казваш…

— Не, аз държа да ти кажа! Беше много… плашещо! — Кратка пауза. — Имах чувството, че нещо ми е влязло в главата и ми диктува да кажа „да“. И колкото повече се съпротивлявах, толкова по-силно крещеше то! Как ти звучи всичко това, а?

— Всъщност… никак — промърморвам. — Нямам представа какво е било. Може би… самият Господ Бог?

— Може би — кимва той и се изсмива. — Може пък да се окажа новият Моисей! — Отново кратка пауза. — Въпросът е, че никога досега не съм чувствал подобно непреодолимо желание, подобен подтик, глас или каквото и да е там. — Прави крачка към мен и гласът му се снижава с една октава. — Но какъвто и да е бил този импулс, откъдето и да е дошъл, важното е, че се оказа прав! Да прекарам известно време с теб се оказа най-доброто, което съм могъл да направя. Имам чувството, че най-сетне съм се събудил от някакъв сън и… бинго! И искам да ти благодаря за това!

— О, няма нужда! — махвам с ръка. — За мен беше удоволствие! Пак заповядай!

— Надявам се да си искрена. — Гласът му одрезгавява още повече и аз усещам, че започвам да се изчервявам под проницателния му поглед.

— И така… хммм, искаш ли да чуеш още факти от пътеводителя? — Прелиствам смутено книгата в ръцете си.

— Разбира се.

— Кабинката е… хммм. — Не мога да се концентрирам. Сърцето ми е започнало да бие по-учестено. Всичко изведнъж ми се струва по-ярко. Осъзнавам болезнено всяко отделно движение, което правя. — Колелото пътува… върти се… — Нищо смислено не мога да измисля. Затварям пътеводителя и поглеждам в очите Ед, опитвайки се да отговоря на непроницаемото му изражение, да се престоря, че нищо не ме вълнува.

Само дето в момента ме вълнуват адски много неща. Червенината обагря лицето ми. Косъмчетата на тила ми настръхват. Очите на Ед се взират толкова настойчиво в мен, че имам чувството, че всеки момент ще пронижат мозъка ми. По тялото ми започват да пролазват тръпки.

Тръпките се разпространяват по всеки сантиметър от кожата ми.

Направо не мога да повярвам как е възможно някога да съм го мислела за грозен. Сигурно съм била сляпа — няма какво друго да е.

— Какво става? — пита с дрезгав глас той.

— Аз… не знам — прошепвам. — Става ли… нещо?

Той слага ръка под брадичката ми и плъзва поглед по лицето ми, сякаш разузнава терена. После се приближава още повече, хваща лицето ми с две ръце, повдига го и ме целува. Устните му са топли и сладки, а леко наболата му брада издрасква кожата ми, обаче на него не му пука и… Боже мой! Да, продължавай! Всичките тръпки, които изпитвах досега, се превръщат в пеещи, танцуващи импулси. И когато той ме прегръща силно и ме притиска към себе си, в мозъка ми се настаняват две мисли.

Той е толкова различен от Джош.

Той е толкова добър!

Иначе почти никакви други мисли не минават през главата ми. Или поне не такива, които биха могли да бъдат определени като мисли — по-скоро изгарящи желания.

Когато най-сетне Ед се отдръпва за малко от мен, ръцете му продължават да ме прегръщат.

— Честно да ти кажа… не така планирах нещата днес… — изрича. — В случай, че се питаш, разбира се.

— И аз не съм ги планирала така — изричам тихо. — Изобщо.

Той отново впива устни в моите, а аз затварям очи. Устните ми проучват неговите, вдъхвам аромата му, питам се колко ли още ще продължи въртенето на виенското колело. Сякаш разчел мислите ми, Ед ме пуска.

— Може би трябва да погледнем навън още веднъж — засмива се тихичко. — Преди да сме се приземили.

— Вероятно — съгласявам се неохотно и се усмихвам сконфузено. — В крайна сметка — платили сме си за това, нали?

Хванати ръка за ръка, ние се обръщаме към прозрачните стени на кабинката.

И аз изпищявам ужасена.

Носеща се над кабинката, пронизваща ни с унищожителен поглед, виси Сейди.

Тя ни е видяла! Видяла ни е да се целуваме!

Мамка му! И пак мамка му! Сърцето ми прескача като на гърмян заек. Разтрепервам се от ужас, а тя приближава към прозрачната стена. От очите й излизат искри, ноздрите й се разширяват от гняв, а аз отстъпвам назад, сякаш наистина съм видяла страховит призрак.

— Лара? — обръща се към мен шокирано Ед. — Лара, какво става?

— Как можа да го направиш?! — Писъкът на Сейди е толкова силен, че аз запушвам уши. — Как не те е срам?!

— Аз… аз не бях… аз не исках… — преглъщам.

Не съм в състояние да изрека нищо свързано. Иска ми се да й кажа, че не съм го планирала предварително, че нещата не са толкова лоши, колкото изглеждат…

— Видях те!

От гърдите й се изтръгва чудовищно ридание, след което тя ми обръща гръб и изчезва.

— Сейди! — втурвам се напред и опирам нос о прозрачната стена на кабинката. Опитвам се да я зърна между облаците или сред водите на Темза, или сред тълпите долу на земята.

— Лара! Но какво стана, за бога?! — Ед безсъмнено е уплашен.

Аз внезапно забелязвам, че останалите хора в кабинката са се обърнали към нас и ме зяпат ококорено.

— Нищо! — измънквам. — Извинявай! Аз само… бях… — Той ме прегръща топло, но аз се отдръпвам рязко. — Ед, много съжалявам, не мога…

Няколко секунди след което Ед сваля ръката си.

— Няма проблеми.

Вече сме стигнали земята. Гледайки ме тревожно и притеснено, Ед ме избутва от кабинката и двамата се озоваваме на твърда земя.

— Е? — обръща се накрая към мен. Тонът му е закачлив, но за мен е ясно, че е крайно разтревожен. И има защо. — Какво става?

— Не мога да го обясня — смотолевям тъжно.

Отчаяният ми поглед оглежда хоризонта, търсейки някакви следи от Сейди.

— Дали „Старият Старбъкс“ няма да помогне, а? Лара?

— Извинявай. — Прекратявам оглеждането на хоризонта и се фокусиран върху притесненото лице на кавалера си. — Ед, много съжалявам. Не мога да го… направя. Денят беше прекрасен, но…

— Но… не мина според плана ли? — изрича бавно той.

— Не, не е това! — Разтривам лице. — Много е… сложно! Трябва ми време да събера мислите си!

Вдигам очи към него. Моля се да ме разбере. Или поне отчасти. Или поне да не ме мисли за измамница.

— Няма проблеми — кимва накрая той. — Схванах. Нещата невинаги са черни и бели. — Поколебава се, после докосва леко ръката ми и казва: — Тогава нека спрем дотук. Денят наистина беше прекрасен! Благодаря, Лара! Много щедро от твоя страна да ми отделиш толкова голяма част от свободното си време!

Разбирам, че той отново се е върнал към официалния си, кавалерски стил на поведение. От топлината и радостта, настанили се доскоро между нас, вече няма и следа. Все едно сме двама далечни познати. Внезапно ме осенява мисълта, че по този начин той просто се защитава. Оттегля се в неговия личен тунел, зад неговата защитна маска.

— Ед, за мен ще бъде удоволствие пак да се видим някой ден! — побързвам да оправя положението аз. — Веднага щом… си изясня нещата.

— Аз също ще се радвам — отговаря любезно той, но веднага разбирам, че изобщо не ми вярва. — Позволи ми да ти извикам такси.

Докато оглежда улицата, от вниманието ми не убягва фактът, че бръчките по челото му отново са се върнали, този път като че ли от разочарование.

— Не, няма нужда. Ще постоя тук още малко — ще се помотая, ще изчистя главата си… — Усмихвам се сковано. — Благодаря ти! За всичко!

Той ми махва за сбогом — което ми прилича повече на военен поздрав — и изчезва в тълпата. Заглеждам се след него. Чувствам се напълно съсипана. Харесвам този човек. Наистина, наистина го харесвам. А ето че сега той се чувства наранен. Както и аз. Както и Сейди. Какъв хаос!

— Значи ето какво правиш зад гърба ми! — прозвучава гласът на Сейди в ухото ми и аз подскачам уплашено. Дали не е стояла встрани и не ме е чакала? — Подла змия такава! Да ми забиеш нож в гърба! А аз дойдох, за да видя как вървят нещата ти с Джош! С Джош, за бога!

Материализира се като вихрушка пред мен. Изглежда толкова блестяща, че аз отстъпвам от страх.

— Извинявай! — изфъфлям. — Извинявай, че те излъгах! Не исках да си призная пред теб, че с Джош скъсахме. Но не съм ти забила нож в гърба! Не съм имала намерение с Ед да се целуваме! Не съм планирала нищо от това, което се случи днес, не съм…

— Изобщо не ми пука дали си го планирала или не! — изпищява тя като банши. — Просто си дръж ръцете далече от него!

— Сейди, много съжалявам…

— Аз бях тази, която го откри! Аз танцувах с него! Той е мой, разбра ли? Мой!

Тя е толкова самодоволна и изпълнена с толкова много гняв, че изобщо не ме чува какво й говоря. И внезапно, някъде дълбоко изпод пластовете на чувството за вина, в гърдите ми се надига справедливото възмущение.

— И как може да бъде твой?! — чувам се да крещя. — Та ти си мъртва! Все още ли не си го разбрала? Мъртва си! Умряла! Той дори няма представа, че съществуваш!

— Напротив, има! — просъсква тя и приближава лице на няколко сантиметра от мен. От очите й хвърчат искри. — Той ме чува!

— Е, и? Ала никога няма да те види, нали? Ти си призрак! Безтелесен дух! — продължавам да крещя, набирайки скорост. Цялото ми насъбрало се безсилие във връзка с тази ситуация се излива под формата на необуздан гняв. — И точно ти намери да ме обвиняваш, че се самозаблуждавам! И точно ти ме обвиняваш, че отказвам да погледна истината в очите! Точно ти непрекъснато ми повтаряш, че трябва да продължа напред! А ти защо не вземеш също да продължиш напред, а, Сейди?

В мига, в който изричам тези думи, си давам сметка какво означават в нейния случай. Автоматично осъзнавам как могат да бъдат изтълкувани съвсем погрешно. И повече от всичко на света ми се приисква да мога да ги върна назад. През лицето на Сейди преминава истински шок. Изглежда така, сякаш току-що съм й зашлевила шамар.

Тя не може да си мисли, че съм искала да кажа…

О, боже!

— Сейди, аз не исках… нямах предвид…

Думите се прескачат в устата ми. И аз самата не знам какво точно искам да кажа. Изведнъж очите на Сейди се превръщат в две тъмни кухини. Тя обръща поглед към реката и се вторачва в нея, като че ли вече изобщо не я интересувам.

— Права си — изрича накрая бавно и унило. — Напълно си права. Аз съм мъртва.

— Не, не си! — побързвам да я успокоя. — Искам да кажа… добре де, може би си, но…

— Мъртва съм. Всичко свърши. Ти не ме искаш около себе си. Той не ме иска. Какъв е смисълът да стоя тук?

И тръгва бавно към моста „Ватерло“, и изчезва от погледа ми. Разкъсвана от чувство за вина, аз хуквам след нея по стълбите. Тя вече е на средата на моста, но аз успявам да я настигна. Застава напълно неподвижно, вторачена в катедралата „Сейнт Пол“ — тънка като фиданка на фона на сивотата наоколо — и не дава никакви признаци, че усеща присъствието ми.

— Сейди, не всичко е свършило! — Гласът ми потъва във вятъра. — Нищо не е свършило! Не мислех онова, което казах! Просто ти бях много ядосана! Знам, че наговорих глупости и…

— Не, беше права. — Този път говори бързо, но все така обърнала ми гръб. — Аз съществувам в не по-малка самозаблуда от теб. Просто реших, че бих могла да се позабавлявам за последен път в този свят. Реших, че бих могла да си намеря приятели. Да оставя някакъв отпечатък след себе си.

— Но ти си оставила огромен отпечатък след себе си! — възкликвам ужасено. — Моля те, не говори по този начин! Какво ще кажеш да се приберем у дома, а? Ще си пуснем музика, ще се позабавляваме…

— Не се отнасяй снизходително към мен! — извиква тя и се обръща. Виждам я, че трепери. — Много добре знам какво си мислиш! Изобщо не ти пука за мен. На никого не му пука за мен! Аз съм само някаква си безполезна старица…

— Сейди, престани да говориш така! Това не е истина!

— Чух ви на погребението! — избухва внезапно тя и аз потрепервам.

Тя ни е чула?!

— Чух ви на погребението — повтаря, възвръщайки достойнството си. — Чух цялото семейство. Никой не искаше да бъде там. Никой не скърбеше за мен. Аз бях просто един „никой на милион години“.

Прилошава ми от срам, когато си спомням думите на роднините си. Всички се държахме като безсърдечни егоисти. Всички до един!

Сейди вирва брадичка, вторачва се някъде над рамото ми и допълва:

— Братовчедка ти го каза много добре — аз не съм постигнала нищо в живота си, не съм оставила никаква следа, не съм сторила нищо уникално. Всъщност направо се чудя защо съм си направила труда да живея! — Изсмива се горчиво.

— Сейди, недей! — провиквам се умолително.

— Нямах нито любов — продължава безмилостно тя, — нито кариера. Не оставих след себе си нито деца, нито някакви постижения, нито нещо, за което да се говори дълго след мен. Единственият мъж, когото някога съм обичала… забрави за мен. — В гласа й нещо се къса. — Живях цели сто и пет години, но не оставих никаква следа! Нито една! Не означавах нищо за никого. И все още не означавам нищо за никого.

— Напротив, означаваш! Разбира се, че означаваш! — извивам аз. — Сейди, моля те…

— Постъпих като голяма глупачка, като останах тук. И знам, че ти преча!

С огромен ужас забелязвам, че в очите й проблясват сълзи.

— Не! — Сграбчвам я за ръката, макар да знам, че няма никакъв смисъл. Мисля, че и аз самата ще се разплача всеки момент. — Сейди, за мен ти означаваш много неща! И ти обещавам, че ще ти се реванширам! Пак ще танцуваме чарлстон, пак ще се забавляваме и аз ще намеря огърлицата ти, ако ще това да е последното, което ще направя в този живот!

— Огърлицата вече не ме интересува — казва тя с треперещ глас. — Няма никакъв смисъл. Животът ми няма никакъв смисъл!

И за мой огромен ужас тя изчезва от другата страна на моста „Ватерло“.

— Сейди! — провиквам се аз. — Сейдиии! Върни се! — Взирам се отчаяно в мътната, буйна река под себе си и по бузите ми се стичат сълзи. — Животът ти има смисъл! Сейди, моля те! Чуваш ли ме?

— Боже господи! — До мен се озовава момиче с палто на точки и ахва. — Някой е скочил в реката. Помооощ!

— Не е скочил — казвам аз, като вдигам глава, обаче тя не ме слуша.

Вече вика приятелите си. И преди да съм успяла да си събера мислите, около мен се е събрала огромна тълпа, която наднича през парапета към мътната Темза.

— Някой е скочил! — чувам да повтарят хората. — Повикайте полицията!

— Никой не е скочил! — провиквам се аз, ала гласът ми потъва в шумотевицата.

Едно момче в дънково яке вече снима водата с мобилния си телефон. Мъж вдясно от мен съблича сакото си, като че ли се готви да скача долу, докато момичето до него го наблюдава с възхищение.

— Не! — сграбчвам го аз. — Недейте!

— Все някой трябва да стори каквото трябва! — отбелязва тържествено мъжът с героичен глас и поглежда за одобрение към приятелката си.

Ама че хора!

— Никой не е скочил! — разкрещявам се аз и започвам да размахвам ръце. — Има някаква грешка! Всичко е наред! Никой не е скочил! Повтарям, никой не е скочил!

Мъжът замръзва на място с една обувка в ръката си. Момчето с мобилния телефон се извърта и започва да снима мен.

— Тогава с кого говорехте? — провиква се момичето с палтото на точки и ме поглежда обвинително, като че ли ме подозира в лъжа. — Крещяхте към водата и плачехте! Уплашихте ни! С кого говорехте?

— Говорех си с един призрак! — срязвам я аз.

И се обръщам, преди тя да е успяла да каже каквото и да било, и започвам да си проправям път през тълпата. Предпочитам да не обръщам внимание на възгласите и назряващото недоволство.

Казвам си, че тя ще се върне. Когато се успокои и ми прости, ще се върне.

[1] Членове на охраната на лондонската кула Тауър. — Б.р. ↑

Двайсета глава

Обаче на следващата сутрин в апартамента ми цари пълна тишина. Обикновено Сейди се появява, когато започвам да приготвям чая, кацва върху барплота и започва да пуска груби коментари относно пижамата ми и как не съм можела да направя един свестен чай.

Ала днес я няма никаква. Измъквам с пръсти пакетчетата чай от чашата си и оглеждам кухнята.

— Сейди? Сейди, тук ли си?

Никакъв отговор. Въздухът изглежда съвсем празен.

Докато се приготвям за работа, осъзнавам, че е странно тихо без непрекъснатото бърборене на Сейди. Накрая, когато не издържам повече, включвам радиото да ми прави компания. Ситуацията си има и положителна страна — днес поне никой не ме командва какво да правя. Поне сега ще мога да си сложа грима така, както аз искам. В предизвикателно настроение, аз обличам една блузка на волани, която знам, че тя мрази. А после, за да продължа с дяволиите, добавям още един пласт спирала. Просто за всеки случай — ако тя гледа отнякъде.

Преди да изляза за работа обаче, не мога да се сдържа да не огледам за последен път.

— Сейди? Тук ли си? Сега отивам на работа, така че, ако ти се прииска да поговорим, знаеш къде да ме намериш!

Обикалям целия си апартамент с чаша чай в ръка и я викам, но не получавам никакъв отговор. Само един бог знае къде е сега и какво прави или какво чувства… Вината отново прорязва душата ми, когато си спомням безизразното й лице. Де да знаех, че ни е чула да говорим на погребението й!

Както и да е. Вече не мога да сторя нищо, за да върна нещата обратно. Ако тя има нужда от мен, знае къде съм.

* * *

Появявам се на работа малко след девет и половина и заварвам Натали вече на бюрото й да отмята царствено коса, отново говорейки по телефона.

— Да, и аз така му казах, скъпа! — Намига ми, почуква по часовника си и подмята: — Малко закъсняваме, а, Лара? Май си се сдобила с лоши навици, докато ме нямаше! Както и да е. Та, скъпа… — И продължава разговора си.

Лоши навици ли?

Моментално кипвам. За кого се мисли тя, а? Нали тя беше тази, която се покри в Индия, не аз?! Тя беше тази, която се държа крайно непрофесионално! А сега има наглостта да ме третира сякаш е някоя царица!

— Натали — започвам в мига, в който тя затваря телефона, — трябва да говоря с теб!

— А аз трябва да говоря с теб! — поглежда ме тя и очите й проблясват. — Ед Харисън, а?

— Какво? — провиквам се слисано.

— Ед Харисън! — повтаря нетърпеливо тя. — Държиш си го в тайна, а?

— Какво искаш да кажеш? — питам, а в душата ми зазвъняват тревожни камбанки. — Ти откъде знаеш за Ед?

— От „Бизнес пийпъл“! — Натали обръща списанието към мен, почуква по снимката ни и отбелязва: — Добре изглежда, не може да му се оспори!

— Аз не съм… това е просто бизнес — побързвам да замажа положението.

— О, знам! Кейт ми каза всичко! Събрали сте се отново с Джош. Все тая! — махва пренебрежително с ръка Натали и се прозява, за да ми покаже колко безинтересен й изглежда моят любовен живот. — Точно това исках да кажа и аз. Този Ед Харисън е превъзходно парче, много талантливо! Имаш ли вече готов план?

— План ли?

— За да го заковеш! — Натали се привежда напред и заговорва със зле прикрито нетърпение. — Лара, ние сме фирма за търсене на таланти в бизнеса! Ловци на глави! Поставяме хората на нови работни места. Това ни е работата! Така си изкарваме парите!

— О! — едва успявам да прикрия ужаса си. — Не, не! Ти не разбираш! Това мое познанство не е от този тип! Той не си търси нова работа!

— Така мисли той! — поправя ме Натали.

— Не, наистина. Забрави! Той мрази ловците на глави!

— Така си мисли той!

— Не проявява интерес към ново работно място.

— Засега! — намигва ми Натали, а на мен ми идва да й зашлевя шамар.

— Престани! Не си търси!

— Всеки си има цена, миличка! Когато разклатя пред него торбичката с подходящата сума, повярвай ми, ще запее друга песен!

— Няма! Не всичко на този свят се прави за пари!

Тук Натали избухва в подигравателен смях и се провиква:

— Какво е станало, докато ме нямаше? Да не би да сме се превърнали в шибана агенция на Майка Тереза? Трябва да печелим комисиони, Лара! Трябва да излизаме на печалба!

— Да, знам! — срязвам я аз. — Нали точно това се опитвах да постигна, докато ти си лежеше по плажовете на Гоа! Или май си забравила, а?!

— Аууу! — отмята назад глава Натали и пак се изсмива подигравателно. — Мяууу!

Изобщо не я е срам! Не изпитва нито грам вина за стореното от нея. И нито веднъж не се сети да ни се извини — за каквото и да било! Как съм могла да я мисля за най-добра приятелка?! Имам чувството, че изобщо не познавам тази жена срещу себе си!

— Просто остави Ед на мира! — настръхвам аз. — Той не желае нова работа! Говоря ти съвсем сериозно! И без това няма да говори с теб…

— О, вече го направи! — изрича самодоволно Натали и се обляга самодоволно назад в стола си.

— Какво?!

— Тази сутрин му се обадих. Точно в това е разликата между мен и теб. Аз не се мотая наоколо — аз просто свършвам работата!

— Ама той не приема обаждания от ловци на глави! — запелтечвам аз. — Ти как…

— О, в началото не се представих с името си, разбира се — обяснява закачливо Натали. — Само казах, че съм твоя приятелка и че ти си ме помолила да се обадя. И да знаеш, поговорихме си много хубаво с него! Той очевидно не знаеше нищо за Джош, обаче аз му изрисувах цялата картина! — Повдига вежди и допълва: — Интересно! Защо си пазила в тайна съществуването на гаджето си?

В гърдите ми се надига отчаяние.

— Ти какво… какво точно му каза за Джош?

— О, Лара! — Натали се къпе в насладата на моето нещастие. — Да не би да си планирала някаква интрижка с него, а? И аз ти развалих работата, така ли? Опа! — поставя ръка на устата си. — Извинявай!

— Млъкни! — изкрещявам, вече неспособна да сдържам гнева си. — Затвори си мръсната уста!

Трябва да говоря с Ед. Веднага! Грабвам мобилния си телефон и излизам от офиса. По пътя се сблъсквам с Кейт. Тя носи поднос с кафе и очите й се разширяват, когато ме вижда.

— Лара! Добре ли си?

— Натали! — обяснявам всичко с една дума и тя примигва.

— Мисля, че с толкова тен е станала още по-зла! — прошепва асистентката и аз не мога да не се усмихна. — Влизаш ли?

— След минута. Трябва да проведа един разговор. Малко е… личен.

Слизам по стъпалата, излизам на улицата и бързо набирам номера на Ед. Само един бог знае какви му ги е наговорила Натали. Само един бог знае какво си мисли за мен той сега!

— Офисът на Ед Харисън — достига до мен нечий женски глас.

— Здравейте! — започвам, като се старая да не издам напрежението, което чувствам. — Обажда се Лара Лингтън. Може ли да говоря с Ед, ако обичате?

Докато изчаквам да ме свържат, мисълта ми се връща към преживяното вчера. Все още си спомням какво беше усещането за ръцете му върху мен. За кожата му, галеща моята. За аромата му, за вкуса му… А после и онзи отвратителен начин, по който той се оттегли обратно в черупката си. Само споменът за това ме кара да потреперя.

— Здравей, Лара! Какво мога да направя за теб? — Гласът му звучи официално и делово. Нито помен от топлота.

Сърцето ми унива, но се опитвам да звуча весело и любезно.

— Ед, току-що разбрах, че колежката ми Натали ти е звъняла тази сутрин. Много съжалявам за това! Никога повече няма да се повтори! И освен това исках да ти кажа… — Непохватна пауза. — Наистина много съжалявам за начина, по който завърши вчерашният ни ден!

Иска ми се да добавя: „Аз нямам гадже! И ми се иска да върна времето назад и отново да сме на виенското колело, и отново да ме целуваш! И този път аз няма да се отдръпна, каквото ще да става около нас, колкото и призраци да се опитват да ме сплашат!“.

— Лара, няма нужда да се извиняваш — казва той с хладна учтивост в гласа. — Трябваше да се досетя, че имаш… по-търговски съображения, нали? Точно затова си се опитвала да ме свалиш. Все пак съм ти благодарен за краткия прилив на откровеност между нас!

По гърба ми пролазват ледени тръпки. Така ли си мисли той за мен наистина? Че съм го преследвала само заради работата си?

— Ед, не е така! — изричам бързо. — Изобщо не беше така! Наистина съм ти благодарна за времето, прекарано заедно! Знам, че накрая нещата станаха малко… странни, обаче имаше… утежняващи положението фактори. Сега не мога да ти обясня, но…

— Моля те, не се дръж снизходително с мен! — прекъсва ме с равен тон Ед. — Вие с твоята колежка очевидно сте сътворили отличен план. Не мога да кажа, че приветствам методите ти, но, от друга страна, не мога да не ти отдам дължимото заради последователността!

— Не е вярно! — провиквам се ужасено. — Ед, не трябва да вярваш на нито една дума на Натали! Ти сам знаеш, че тя не е човек, на когото може да се разчита! И трябва да знаеш, че аз не съм планирала абсолютно нищо с нея! Това е пълен абсурд!

— Ако щеш вярвай — парира ме той, — но след краткото проучване на Натали, което направих, стигам до извода, че тя е способна да измисли всякакви планове, колкото и подли или тъпи да изглеждат на пръв поглед! А що се отнася до теб, дали си просто наивна, или направо зла като нея, това не мога да знам…

— Нищо не си разбрал! — провиквам се отчаяно.

— За бога, Лара! — Ед вече звучи като човек, който едва сдържа нервите си. — Не се престаравай толкова! Знам, че си имаш гадже! Знам, че вие с Джош отново сте се събрали! А може би и изобщо не сте късали. Сега ми е ясно, че всичко е било жестока измама, затова престани да ме обиждаш още повече, като продължаваш този цирк! Трябваше да се сетя още в мига, в който се появи в моя офис! Може би ти също си била готова с домашното си и си научила всичко за мен и Корин. И си решила, че точно по тази линия ще ме хванеш! Само един бог знае на какво сте способни вие двете там! Нищо не би ме изненадало!

Враждебността в гласа му ме жегва толкова дълбоко, че буквално се отдръпвам назад.

— За нищо на света не бих постъпила така! За нищо! — успявам да смотолевя, цялата трепереща. — Ед, онова между нас беше истинско! Танцувахме… забавлявахме се… Не си мисли, че всичко е било измама!

— И предполагам, че нямаш гадже! — подхвърля саркастично той, подобно на адвокат, разпитващ обвиняем.

— Разбира се, че не! — Побързвам да се поправя: — Искам да кажа — да, имах, но скъсах с него в петък!

— В петък значи! Колко удобно! — засмива се иронично той и аз примигвам. — Лара, нямам време за подобни игрички!

— Ед, моля те! — Очите ми вече се пълнят със сълзи. — Трябва да ми повярваш…

— Сбогом, Лара!

Телефонът замлъква. Оставам вцепенена на тротоара и сърцето ми се раздира от болка. Знам, че няма никакъв смисъл пак да го търся. Няма никакъв смисъл да се опитвам да му обяснявам каквото и да било. Той никога няма да ми повярва. Вече ме смята за циничен манипулатор. Или в най-добрия случай — за наивна и слабохарактерна. И аз не съм в състояние да сторя нищо, за да го убедя в противното.

Не, мога да сторя нещо! Наистина има едно нещо, което мога да направя!

Изтривам бързо сълзите от очите си и се обръщам към входа на сградата. Когато се появявам отново в офиса, Натали пак си говори по телефона, пили ноктите си и се смее истерично на нещо. Без никакво предупреждение аз се насочвам към бюрото й, протягам ръка и прекъсвам връзката на телефона.

— Какво, по дяволите… — извърта се в стола си тя. — Говорех по телефона, мамка му!

— Може, но сега вече не говориш! — изричам с равен тон. — И ще ме чуеш добре какво ще ти кажа! Писна ми! Нямаш право да се държиш по този начин!

— Какво? — изсмива се тя.

— Ти побягна към Гоа и ни остави сами да събираме всички парчета! Наясно ли си колко арогантна и нечестна бе постъпката ти?

— Напълно вярно! — обажда се зад гърба ми Кейт и двете се обръщаме едновременно, за да я погледнем.

Тя, горкичката, веднага слага ръка върху устата си.

— А после се връщаш и се кичиш с лаври заради клиент, когото аз открих! Е, повече не мога да търпя подобно поведение! Не възнамерявам да ти позволя повече да ме използваш! Всъщност… повече не мога да работя с теб!

Последното изречение изобщо не го бях планирала. Но сега, когато думите излязоха от устата ми, си давам сметка, че точно това искам. Наистина не мога да работя повече с нея. Не мога дори да си пия кафето с нея! Тя е същинска зараза!

— Лара, скъпа, стресирана си! — подбелва закачливо очи Натали. — Защо не си вземеш почивен ден, а?

— Нямам нужда от почивен ден! — избухвам аз. — Искам да чуя истината от теб! Искам да чуя защо ме излъга? Защо не ми каза, че си била уволнена от последната си работа?

— Не бях уволнена! — просъсква тя и внезапно лицето й се изкривява грозно. — Беше по взаимно съгласие! Освен това те бяха абсолютни тъпаци, които така и не успяха да ме оценят както подобава! — На този етап като че ли си дава сметка как звучи отстрани и започва да ме увещава: — Лара, стига вече! Двете с теб ще направим страхотен екип!

— Не, няма! — поклащам глава. — Натали, не мисля, че те харесвам! Аз не работя като теб! Аз искам да слагам хората на подходящата за тях работа, а не да ги третирам като парчета месо за продан! Не всичко е само заплата, разбери! — Вече порядъчно набрала скорост, аз грабвам нейната бележка, на която пише: „Заплата, заплата, заплата!“, и се опитвам да я скъсам, само дето тя непрекъснато се лепи по пръстите ми и накрая съм принудена да я смачкам. — Всичко върви в пакет: човекът, компанията, цялата картина! За това става въпрос в нашата работа! За това, че ние сватосваме хората с работата им! Правим нещата добри за всички! И ако не го правим, значи не трябва да ни има!

Все още не съм изгубила надежда, че в крайна сметка ще успея да докосна добрата струна в душата й. Ала нейното слисано изражение не се променя ни на йота.

— Сватосваме хората ли? — възкликва тя и избухва в пренебрежителен смях. — Ела на себе си, Лара! Това тук не ти е агенция за самотни сърца!

Ясно. Тя никога няма да ме разбере. Аз пък никога няма да разбера нея.

— Искам да сложим край на нашето партньорство! — отсичам през зъби. — Събирането ни беше голяма грешка! Ще говоря с адвоката.

— Както искаш! — Тя се изправя, кръстосва ръце пред гърди и се обляга собственически на бюрото си. — Но не си въобразявай, че ще ми отмъкнеш клиентите! Пише го в споразумението ни! Затова изобщо не храни някакви илюзии, че ще ме унищожиш!

— Не бих си го и помислила! — изричам с леден глас.

— Тогава давай! — свива рамене Натали. — Опразни бюрото си! Действай!

Поглеждам към Кейт. Тя ни наблюдава напълно втрещена.

— Извинявай — оформям с устни към нея аз.

В отговор тя вади телефона си и започва да пише текстово съобщение. Миг по-късно моят телефон ми дава сигнал, че съм получила такова. Вадя го и чета:

„Не те обвинявам. Ако основеш нова компания, може ли да ме вземеш при теб?“

К.

Връщам отговор:

„Разбира се. Но засега нямам представа какво ще правя. Благодаря ти, Кейт!“

Л.

Натали е седнала обратно на бюрото си и показно пише нещо на компютъра си, сякаш аз не съществувам.

Едва сега осъзнавам, че седя в средата на офиса, между всички бюра. Усещам, че ме изпълва безтегловност. Боже, какво сторих току-що? Когато тази сутрин станах, имах бизнес и бъдеще. А сега нямам нищо. Никога няма да успея да си върна всички пари от Натали. Как сега ще кажа на мама и татко?

Не! Сега не мисли за това!

Със свито сърце аз грабвам едно кашонче от ъгъла, изсипвам хартията за принтер от него и започвам да си събирам нещата от бюрото. Острилката. Чашката за моливи.

— Но ако си въобразяваш, че можеш да се отделиш и да започнеш сама, много грешиш, момиченце! — изстрелва внезапно Натали, като се обръща със стола си към мен. — Не забравяй, че нямаш никакви контакти! Нямаш никакъв опит в тази дейност! Ти си един въздух под налягане! Не си мисли, че твоите романтични представи за това как ще сватосваш хората с подходящата за тях работа ще ти бъдат от полза! И не очаквай от мен да те взема на работа, когато излезеш на улицата и започнеш да умираш от глад!

— Може пък Лара да не остане в този вид бизнес! — обажда се за мое огромно изумление Кейт от другото бюро. — Може би ще започне нещо съвсем различно! Тя има и други таланти, ако още не ти е ясно! — И ми кимва усмихнато, а аз я гледам объркано.

Имам други таланти ли?

— Какви например? — просъсква злобно Натали.

— Като например разчитане на мисли! — провиква се Кейт и размахва последния брой на „Бизнес пийпъл“. — Лара, защо не ни каза нищо за това? На клюкарските страници има цяла статия за теб! „Лара Лингтън забавлява гостите в продължение на цял час с нейните забележителни умения за четене на мисли. Организаторите на галавечерята са залети с молби госпожица Лингтън да вземе участие и в други корпоративни събития. «Никога не съм виждал нещо подобно! — споделя Джон Кроули, председател на борда на Медуей». — Лара Лингтън би трябвало да има собствено телевизионно шоу!“ — изчита гордо асистентката ни.

— Четене на мисли ли? — ококорва се Натали.

— Да, това е нещо, върху което… работя от известно време — свивам безгрижно рамене.

— По-нататък пише, че си разчела мислите на петима наведнъж! — продължава Кейт. — Лара, трябва да отидеш в „Талантите на Великобритания“! Твоето е истинска дарба от Бога!

— И откога по-точно можеш да четеш мисли? — присвива подозрително очи Натали.

— Трудно е да се каже. А що се отнася до корпоративните събития, защо не, може и да приема! — добавям дръзко. — Може да си отворя малка фирма за развлечения! И сигурно няма да умра от глад, така че не се притеснявай за мен, Натали!

— Щом си толкова надарена, кажи какво си мисля сега! — вдига предизвикателно брадичка Натали. — Хайде!

— О, не! — махвам иронично с ръка. — Не мога да рискувам да се заразя с нещо гнило!

Откъм страната на Кейт се чува сподавен кикот. И за първи път през днешния ден Натали изглежда притеснена. Преди да е успяла да каже каквото и да било, аз грабвам кашончето си и се насочвам към асистентката ни, за да я прегърна.

— Чао, Кейт! Благодаря за всичко, което направи за мен! Беше страхотна!

— Късмет, Лара! — притиска ме към себе си тя и ми прошепва в ухото: — Ще ми липсваш!

— Чао, Натали! — изричам от учтивост и отварям вратата.

Излизам в коридора, насочвам се към асансьора и натискам бутона. Стиснала това кашонче в ръцете си се чувствам малко идиотски. Какво ще правя сега с живота си, а?

— Сейди? — изричам по навик.

Никакъв отговор. Разбира се, че няма да има отговор.

Асансьорът в тази сграда е от старите и върви доста бавно и тъкмо дочувам скърцането, подсказващо, че е тръгнал да се изкачва, когато зад гърба си долавям стъпки. Обръщам се и виждам Кейт.

— Лара, исках да те хвана, преди да си напуснала сградата! — изрича тя, останала без дъх. — Имаш ли нужда от асистентка?

Какво мило същество е тази Кейт! Точно като момичето от „Джери Макгуайър“. Иска да дойде с мен и да донесе и златната рибка. Стига да имахме такава, разбира се.

— Ами… Все още не знам дали ще основа нова компания, но ако го реша, със сигурност ще ти се обадя…

— Не, имам предвид за четенето на мисли! — прекъсва ме тя. — Имаш ли нужда от асистентка, която да ти помага с фокусите? Защото за мен ще бъде удоволствие да работя такова нещо! Мога да облека какъвто костюм поискаш! И дори да жонглирам!

— Да жонглираш ли? — ококорвам се сащисано.

— Ами да! С торби фасул! Бих могла да ти бъда подгряващ партньор!

Толкова е развълнувана, че сърце не ми дава да попарвам надеждите й. Не мога да й кажа: „Виж какво, аз не мога да чета мисли! Това е лъжа!“. Ще бъде съкрушена.

Започвам да се уморявам с тази моя тайна. Ще ми се да можех да седна поне с един човек на този свят и да му кажа: „Виж какво, истината е, че има един призрак…“.

— Кейт, не съм много сигурна, че това ще се получи — започвам, като междувременно мозъкът ми щрака, опитвайки се да измисли нещо безболезнено. — Истината е, че аз… вече имам асистентка.

— Така ли? — поглежда ме объркано Кейт. — Ама в статията никъде не се споменава за асистентка! Казват, че всичко си го правила съвсем сама!

— Тя беше… зад кулисите. Не искаше да я виждат.

— Коя е тя?

— Тя е… моя роднина — изричам накрая.

Кейт се натъжава все повече.

— Ясно — кимва унило. — Е, сигурно сте се сработили добре, тъй като сте роднини и прочее…

— Да, започнахме да се разбираме доста добре — кимвам и прехапвам устни. — Не че преди това не сме се карали, де! Но нали знаеш как е? Когато прекараш повече време с един човек… Когато преживееш достатъчно с него… Ние сме вече… приятелки!

Докато изричам всичко това, усещам огромна болка в гърдите си. Може би трябваше да кажа, че бяхме приятелки. Защото вече не знам точно какви сме. И изведнъж усещам, че ме наляга дълбока скръб. Не мога да се понасям! Обърках всичко! И със Сейди, и с Ед, и с Джош! Вече нямам собствен бизнес, родителите ми ще откачат, когато научат, похарчих всичките си спестени пари за рокли от двайсетте и…

— Ами, ако на нея случайно й омръзне да работи това… — започва обнадеждено Кейт, — или ако тя пък има нужда от асистентка…

— Засега нямам представа какви ще бъдат плановете ни. Просто всичко е… малко… — В очите ми отново напират сълзи. Кейт е толкова добра към мен и толкова открита, а напоследък нервите ми са опънати до краен предел, така че накрая не издържам и думите сами се изливат от устата ми: — Проблемът е, че с нея се скарахме. И тя изчезна. От тогава насам нито съм я виждала, нито съм я чувала!

— Шегуваш се! — възкликва ужасено Кейт. — И за какво толкова се скарахте?

— За много неща — отвръщам покрусено. — Но май най-вече заради… един мъж.

— А знаеш ли дали сега тя е… — Кейт се поколебава, след което завършва: — Знаеш ли дали сега тя е добре?

— Нямам представа. Изобщо не знам какво се е случило с нея. Би могла да бъде навсякъде. Така де, обикновено по цял ден си говорим, но сега… нищо. Пълно мълчание! — И без никакво предупреждение сълзите ми рукват.

— О, Лара! — простенва Кейт и изглежда почти толкова разстроена, колкото се чувствам и аз. — И сега всичко това с Натали! Дали Джош може да ти помогне? — Тук лицето й се озарява. — Той познава ли я? Обикновено успява да помогне на хората…

Тук вече от гърдите ми се изтръгва ридание и аз простенвам:

— Аз вече не ходя с Джош! Разделихме се!

— Разделили сте се? — ахва асистентката ми. — О, боже! Нямах никаква представа! Сигурно не си на себе си!

— Да, последната седмица не ми беше от най-добрите — кимвам и изтривам сълзите си. — Както и последният ми ден. И последният ми час.

— Въпреки това смятам, че постъпи по най-добрия начин, като напусна Натали! — отсича Кейт, снижава глас и добавя: — И знаеш ли какво? Всички ще искат да правят бизнес с теб, а не с Натали! Защото теб те обичат, а нея я ненавиждат!

— Благодаря! — Опитвам се да се усмихна.

В този момент асансьорът най-сетне пристига и Кейт държи вратата отворена, докато влизам вътре с кашончето си и го подпирам на стената.

— Сещаш ли се за някое място, където би могла да е отишла твоята роднина? — обажда се внезапно тя. — Има ли някакъв начин, по който можеш да я издириш?

— Нямам представа — свивам унило рамене. — Искам да кажа, тя знае къде съм, знае как да се свърже с мен…

— Може пък да те чака ти да направиш първата стъпка, не мислиш ли? — изрича колебливо Кейт. — Защото, нали знаеш, ако се чувства обидена, може би чака ти да се свържеш с нея! Само идея, де! — подвиква, докато вратата се затваря. — Не че искам да ви се меся…

Асансьорът поема със скърцане надолу, а аз се вторачвам като хипнотизирана в изтъркания килим на пода му. Кейт е истински гений! Мисля, че попадна право в целта! Сейди е толкова горда, че никога няма да направи първата стъпка към сдобряването ни. Ще чака някъде. Ще ме чака да отида и да й се извиня и всичко да се оправи. Но къде ще ме чака?

След време, което ми се струва като цяла вечност, асансьорът пристига на партера. Обаче аз не помръдвам, въпреки че кашончето вече започва да ми тежи. Напуснах работата си. Нямам представа какво ще бъде бъдещето ми. Животът ми изглежда като лист хартия, пуснат в машина за рязане на функция „максимално дребни парченца, пълно унищожение“.

Но не искам да ридая! Отказвам и да плача! Или да се оплаквам! Сякаш чувам гласа на Сейди в ухото си: Скъпа, когато нещата в живота се объркат, жената вирва брадичка, лепва си най-ослепителната усмивка, забърква си лек коктейл и…

— Дръж! — казвам на отражението си в мръсното огледало точно в момента, в който Санджеев, работещ на партера, влиза в асансьора.

— Моля? — поглежда ме той.

Лепвам си възможно най-ослепителната усмивка, която успявам да измисля. (Или поне се надявам да изглежда ослепителна, а не умопобъркана.)

— Напускам! Чао, Санджеев! Беше ми приятно да работим в една сграда!

— О! — изненадва се той. — Е, в такъв случай — късмет! С какво смяташ да се заемеш сега?

Дори не правя пауза, за да си помисля. Направо отвръщам:

— Смятам да се заема с лов на призраци!

— Лов на призраци ли? — шашва се той. — Това да не би да е като… лова на хора?

— Нещо подобно!

Нова усмивка и излизам от асансьора с гордо вирната брадичка.

Двайсет и първа глава

Но къде е тя? Къде може да бъде тя, за бога?!

Нещата вече не са никак смешни. От три дена обикалям и я търся. Ходих във всеки един магазин за стари дрехи, за който успях да се сетя и съсках „Сейди!“ между закачалките. Почуках на вратите на всеки един от апартаментите на сградата, като се провиквах: „Търся приятелката си Сейди!“ достатъчно високо, за да ме чуе. Ходих дори до танцовия клуб „Фенерите“ и надничах между танцьорите на дансинга. Ала от нея ни следа!

Вчера отидох до дома на Една с измислена история за изгубеното ми коте, в резултат на което и двете обикаляхме дома й и викахме: „Сейди! Пис, пис, пис!“. Но не получихме отговор. Една се оказа много мила старица и ми обеща непременно да се свърже с мен, ако зърне наоколо някое изгубено коте. Не че това ще ми помогне.

Оказва се, че да търсиш изгубени призраци било невъзможна работа. Никой не може да ги види. Никой не може да ги чуе. Не можеш просто да забодеш снимка на дървото с надпис: „Изгубен — Призракът“. Не можеш да попиташ никого: „Хей, да сте виждали моята приятелка, призрачката? Изглежда като момиче от двайсетте, с писклив глас? Това да ви напомня нещо?“.

А сега се намирам в Британския филмов институт. Тук дават стари черно-бели филми, а аз съм на задните редове в салона и оглеждам тъмните редици глави пред себе си. Как се очаква от мен да видя нещо в тази тъмница? Та тук е като в кучи гъз!

Тръгвам приведена напред по пътеката и оглеждам бледо осветените от екрана профили вляво и вдясно от мен.

— Сейди? — прошепвам колкото ми е възможно по-дискретно.

— Шшшт! — предупреждава някой.

— Сейди, тук ли си? — прошепвам, когато стигам до следващия ред. — Сейди?

— Млъквай!

О, господи! Няма да стане така! Като че ли има само един начин. Събирайки цялата си смелост, аз се изправям в цял ръст, поемам си дълбоко дъх и се провиквам с все сила:

— Сейди! Лара е!

— Шшшт!

— Ако си тук, моля те, покажи се! Знам, че си разстроена и съжалявам, и искам пак да бъдем приятелки, и…

— Хей, ти там? Няма ли да млъкнеш най-сетне? — дочуват се хора с мексикански акцент и няколко глави се обръщат към мен.

Но от Сейди никакъв отговор.

— Извинете! — приближава се към мен разпоредителят. — Но трябва да ви помоля да напуснете салона!

— Няма проблеми. Съжалявам. И без това смятах да си тръгвам. — Тръгвам след разпоредителя към изхода, но точно пред вратата внезапно се обръщам и за последен път се провиквам: — Сейди! Сейдиии!

— Тихо, ако обичате! — обръща се гневно към мен разпоредителят. — Това е кино, за бога!

Взирам се отчаяно в мрака, но нито помен от бледите й, кльощави ръце, от потракващите й огърлици, от перата й, потрепващи над главите на другите.

Разпоредителят ме ескортира чак до изхода на Британския филмов институт, за да се увери, че съм напуснала. По пътя не пропуска да ми изнесе назидателна лекция за приличното поведение. А накрая ме оставя сама на тротоара — чувствам се като куче, което току-що е било изгонено от собствения си дом.

Навеждам унило глава и се затътрям по обратния път. Ще пийна едно кафе и ще се преустройвам. Макар че, ако трябва да бъда честна, идеите ми като че ли се изчерпаха. Насочвам се към реката и пред погледа ми се възправя „Лондонското око“. Върти ли се, върти безметежно, сякаш нищо не се е случило. Нацупвам се и извръщам очи. Не желая да виждам повече „Лондонското око“! Не желая нищо да ми напомня за онзи неделен ден! Само на мен може да се случи да се сдобия с най-болезнения си и смущаващ спомен точно на най-голямата забележителност на Лондон! Защо не избрах някое дребно, изолирано местенце, което после да мога да избягвам по-спокойно?

Влизам в едно кафене, поръчвам си двойно капучино и се отпускам безсилно в един стол. Цялото това обикаляне започва да ме изчерпва. Адреналинът, който ми даваше сили в началото, започва да се оттегля от вените ми. Ами ако никога не я открия?

Не, не мога да си позволя да мисля по този начин! Трябва да продължа! Отчасти защото не обичам да се признавам за победена. Отчасти защото колкото по-дълго я няма Сейди, толкова повече се притеснявам за нея. И, ако трябва да бъда честна, отчасти защото това начинание е моята сламка, за която се държа в момента. Докато продължавам да търся Сейди, имам чувството, че държа юздите и на останалата част от моя живот. Не ми се налага да мисля какво ще стане с кариерата ми. Не ми се налага да се притеснявам какво да кажа на родителите си. Не ми се налага да се упреквам колко глупава съм била, вярвайки в Джош.

Не ми се налага да мисля дори за Ед. Което, обаче, все още продължава да ми причинява болка всеки път, когато се сетя за случилото се. Затова… просто няма да го правя. Ще се фокусирам върху мисълта за Сейди — моят Свещен граал. Знам, че звучи абсурдно, обаче имам чувството, че ако я намеря, всичко останало някак си ще се нареди.

Вадя енергично от джоба си списъка с идеи по темата „Да намеря Сейди“, но осъзнавам, че повечето от тях вече са отметнати като свършени. Киното ми се виждаше най-обещаващото място. Сега единствените места, които остават, са: „Други танцови клубове“ и „Старческият дом“.

Отпивам от кафето си и се замислям за старческия дом. Имам чувството, че Сейди никога не би потърсила убежище там. Тя мрази това място. Когато ходихме, не успя да събере сили дори да влезе. Тогава от къде на къде ще ходи там?

Все пак си струва да се опита.

* * *

Надявам се, че съм успяла да се овладея достатъчно, преди да се появя пред старческия дом „Феърсайд“. Иначе вътрешно ще се спукам от напрежение. Така де, все пак нали аз съм момичето, което обвини в убийство персонала там? И същото това момиче сега застава на прага им.

Дали са били уведоми, че сигналът е подаден от мен? Дали полицията не им е казала: „Лара Лингтън беше тази, която опетни доброто ви име!“? Защото ако е така, с мен е свършено. Сестрите ще ме обградят и ще ме убият с дебелите подметки на обувките си. Старците ще започнат да ме налагат с бастуните си. И наказанието ми ще бъде напълно заслужено!

Ала когато Джини отваря вратата, не дава никакъв знак да знае, че именно аз съм човекът, отправил фалшивите обвинения към тях. Лицето й светва в усмивка, а аз, разбира се, се чувствам по-виновна от всякога.

— Лара! Каква изненада? Мога ли да ти помогна с тези неща?

Аз съм леко натоварена с кашончета и огромни букети, които май започват да се изплъзват от ръцете ми.

— О, благодаря! — кимвам с благодарност и й подавам едното кашонче. — Вътре има шоколади за всички вас!

— Божичко!

— А тези цветя са за персонала… — продължавам, докато вървя след нея по ухаещия на пчелен восък коридор. Слагам цветята на масата и допълвам: — Просто исках да благодаря на всички, задето сте се грижили така добре за пралеля ми Сейди!

И че не сте я убили. Подобна мисъл никога не ми е минавала през ум!

— О, много благодаря! Всички ще бъдат трогнати!

— Ами… — продължавам неловко, — от името на семейството искам да кажа, че всички сме ви много благодарни и че се чувстваме изключително зле, задето не сме посещавали пралеля ми… по-често.

Изобщо.

Докато Джини разопакова шоколадите и надава радостни възгласи, аз неусетно се оттеглям по посока на стълбите и вдигам очи нагоре.

— Сейди? — прошепвам тихичко. — Там ли си? — Оглеждам площадката над нас, но от нея няма ни следа.

— А това какво е? — поглежда Джини към другото кашонче. — Още шоколади?

— А, не. Това са няколко сидита и дивидита. За обитателите ви.

Отварям кашончето и вадя оттам сидитата: „Чарлстон мелодии“, „Най-доброто от Фред Астер“, „1920-те — 1940-те — Колекцията“ и други.

— Просто си помислих, че на хората ще им бъде приятно да послушат мелодиите, на които са танцували, когато са били млади — изричам плахо. — Особено по-възрастните от вашите обитатели. Това може да ги поразвесели мъничко.

— Лара, колко невероятно съобразително от твоя страна! Даже смятам веднага да пусна един от дисковете!

И старшата сестра се запътва към дневната на дома, която е пълна със старци, насядали по столове и канапета, а телевизорът пред тях предава някакво дневно токшоу. Аз тръгвам след нея, търсейки между побелелите глави тази на Сейди.

— Сейди? — просъсквам, като се обръщам наляво-надясно. — Тук ли си?

Никакъв отговор. Трябваше да се сетя, че идеята ми е абсурдна! Като че ли е най-добре веднага да си тръгна.

— Ето! — обявява жизнерадостно Джини, застанала до сиди плейъра. — Всеки момент ще тръгне!

Изключва телевизора и двете се заковаваме на място, зачаквайки началото на музиката. И тогава тя започва. Древен оркестър от двайсетте години свири весел, закачлив джаз. Не се чува много добре, затова Джини веднага се заема да увеличи звука до максимум.

В другия край на стаята старец, почти скрит под карирано одеяло и с банка кислород до него, обръща глава. Едно по едно лицата на хората започват да проблясват като запалени лампички. Някой започва да си тананика немощно. Една от жените дори започва да пляска с ръце, повдигайки цялото си тяло от стола от удоволствие.

— Харесва им! — прошепва усмихнато Джини. — Прекрасна идея! Колко жалко, че ние самите не сме се сетили по-рано!

Докато наблюдавам възрастните хора, усещам в сърцето си странна, пробождаща болка. Всички те дълбоко в себе си са като Сейди, нали? Всички те дълбоко в себе си са останали на двайсет и няколко. А белите коси и сбръчканата кожа са само ненужна обвивка. Например старецът с кислорода вероятно някога е бил страстен разбивач на сърца. А онази жена с отнесените воднисти очи някога е била дяволито младо момиче, което е правело номера на приятелките си. Всички те са били млади, всички те са били влюбени, всички те са имали приятели, забавления и целия безкраен живот пред себе си…

И докато си стоя там, насред стаята, с мен се случва нещо странно. Като че ли изведнъж ги виждам — в най-буквалния смисъл на думата. Виждам техните млади, жизнерадостни духове как се издигат от телата им, отърсват старостта от плещите си и започват да танцуват един с друг под звуците на любимата музика. Всички танцуват чарлстон, подмятат умело пети, косите им пак са тъмни, краката им пак са силни и всички се смеят, държат се за ръце, отмятат глави, наслаждават се на танца…

Примигвам. Видението се стопява. Виждам пред себе си стая, пълна с неподвижни старци.

Поглеждам към Джини. Тя просто си стои, усмихва се любезно и си тананика, макар и не особено ритмично.

Музиката изпълва целия старчески дом. Вече ми е ясно, че Сейди няма начин да е тук. Ако беше, веднага щом чуеше музиката, щеше да слезе, за да провери какво става. Очевидно следата ми отново изстина.

— Хей, най-сетне се сетих какво щях да те питам! — обажда се внезапно Джини. — Намери ли онази огърлица на Сейди? Която търсеше?

Да, огърлицата. Сега, когато Сейди я няма около мен, тази история с огърлицата ми се струва преди цяла вечност.

— Не, все още не съм — отвръщам с тъжна усмивка. — Едно момиче от Париж би трябвало да ми я изпрати, но… Все пак не съм изгубила надежда.

— Чудесно! Значи ще стискаме палци! — отбелязва Джини.

— Да, непременно! — кимвам. — А сега като че ли трябва да тръгвам. Просто исках да знаете, че не съм ви забравила!

— Беше ми изключително приятно да те видя! Ела, ще те изпратя!

Докато вървим през коридора, съзнанието ми още не може да се отърси от видението на танцуващите старци, но този път отново млади и щастливи. То продължава да ме преследва.

Когато тя отваря вратата, аз съвсем непланирано се спирам на прага и питам:

— Джини, ти сигурно си виждала множество възрастни хора… да си заминават от този свят.

— Да, разбира се — отговаря спокойно тя. — Това е една особеностите на моята работа.

— Вярваш ли в… — прокашлям се смутено. — В задгробния живот? Вярваш ли в духове, които се завръщат и други подобни неща?

Точно преди Джини да успее да отговори, мобилният в джоба ми звъни.

Тя кимва и казва:

— Моля! Ще те изчакам!

Вадя телефона си и виждам на екрана номера на татко.

Боже господи! Защо ме търси пък сега? Сигурно по някакъв начин е разбрал, че съм напуснала работата си. И сега е адски стресиран и ще ме пита какви са ми плановете. А в присъствието на Джини няма как да откажа разговора.

— Здравей, татко! — изричам бързо в телефона. — Извинявай, но ме хващаш в крачка. Ще те сложа за малко на изчакване.

Натискам съответния бутон и пак поглеждам към Джини.

— Доколкото си спомням, питаше ме дали вярвам в призраци, нали? — усмихва се тя.

— Ами… да. Като че ли точно това те питах.

— Истината ли искаш? Не, не вярвам. Мисля, че всичко е в главата на човека, Лара. Мисля, че хората просто искат да вярват, че е така. Но, от друга страна, разбирам какво успокоение може да донесе подобна вяра за хората, които са загубили обичани от тях близки!

— Ясно — кимвам. — Ами… довиждане. И много благодаря.

Вратата се затваря и аз съм вече на средата на пътеката, когато си спомням, че татко търпеливо ме чака на линия. Грабвам телефона си, натискам бутона за приемане на разговора и изричам:

— Извинявай, татко! Нямаше как.

— Няма защо, скъпа. Аз се извинявам, че те притеснявам на работа.

На работа ли? Значи той не знае?

— Да бе, работа! — кимвам. — Да, абсолютно! На работа! Къде другаде мога да бъда, нали така? — Изкисквам се нервно. — Макар че точно сега съвсем случайно не съм си в офиса…

— Е, в такъв случай може би съм избрал най-подходящия момент — изрича татко. Следва кратка пауза, след което продължава: — Знам, че това може би ще ти прозвучи странно, но трябва да поговоря с теб за нещо и то не търпи отлагане! Къде можем да се срещнем?

Двайсет и втора глава

Странна работа. Нямам никаква представа какво става.

Разбрахме се да се срещнем в кафене „Лингтън“ на Оксфорд стрийт — защото е централно и защото и двамата го знаем. И също, защото всеки път, когато си уговаряме среща, татко предлага кафене „Лингтън“. Той е неизменно лоялен към чичо Бил, а освен това има златна ВИП карта „Лингтън“, с която получава безплатно кафе и храна навсякъде, по всяко време. (Аз нямам. Моята е само „Семейство и приятели“ и ми дава петдесет процента отстъпка. Не че се оплаквам, разбира се.)

Приближавам се към познатата фасада в шоколадово и бяло с тръпнещо сърце. Може би татко има да ми съобщава някаква лоша новина. Например, че мама е болна. Или той.

А дори и да не е така, какво ще му кажа сега за бизнеса си с Натали? Как ще реагира, когато си даде сметка, че загубената му дъщеря е инвестирала купища пари в един бизнес, за да може после да го напусне? Само от мисълта за сбърченото му от разочарование лице — поредното — ме побиват тръпки. Не мога да му кажа! Не още! Не и докато не съм измислила план за действие.

Отварям вратата и вдъхвам познатия аромат на кафе, канела и пресни кроасани. Меките столове от кафяво кадифе и блестящите дървени масички са абсолютно същите като всички останали кафенета „Лингтън“ по света. От огромния плакат зад щанда се усмихва чичо Бил. В стъклената витрина са подредени чаши с логото „Лингтън“, кани за кафе и кафемелачки, всички до една в характерните за компанията шоколадовокафяво и бяло. (Доколкото разбрах наскоро, никой друг няма право да използва точно този нюанс на шоколадовото. Той е запазена марка на чичо Бил.)

— Лара! — маха ми татко от началото на опашката. — Тъкмо навреме! Какво ще желаеш?

Я виж! Той изглежда доста весел! Значи сигурно не е болен.

— Здравей! — прегръщам го аз. — Искам едно карамелено линггочино и сандвич с риба тон.

В кафенетата „Лингтън“ нямаш право да искаш капучино — искаш линггочино.

Татко поръчва кафетата и храната, а след това поднася златната си ВИП карта „Лингтън“.

— Какво е това? — поглежда неуверено картата момчето зад касата. — Никога не съм виждал такава.

— Сканирайте я! — предлага учтиво татко.

— Брей! — Очите на момчето се разширяват, когато нещо на екрана изписуква. После вдига към татко поглед, пълен със страхопочитание. — Значи това е… безплатно!

— Винаги изпитвам вина, когато използвам тази карта — признава ми под сурдинка татко, докато вземаме кафетата и храната си и се отправяме към една маса. — Така лишавам горкия Бил от заслужената му печалба!

„Горкият Бил“ ли? Сърцето ми се свива. Татко е толкова добър! Мисли за всички други, само не и за себе си.

— Смятам, че той може да си го позволи — промърморвам и поглеждам смръщено лицето на чичо Бил, което ни гледа от моята чаша.

— Вероятно — усмихва се татко, а после, забелязал дънките ми, казва: — Днес си облечена много ежедневно, Лара. Да не би това да е някакъв нов дрескод в бизнес средите?

Мамка му! Изобщо не се сетих, че не съм облечена като за работа!

— Всъщност бях на един семинар — импровизирам светкавично. — Искаха ежедневно облекло. Трябваше да играем едни роли… такива неща.

— Прекрасно! — изрича татко, но с толкова окуражителен тон, че бузите ми пламват от срам. Къса едно пакетче захар, изсипва го в кафето си и започва да го бърка. После казва: — Лара, искам да ти задам един въпрос!

— Няма проблеми — подканям го аз.

— Как върви бизнесът ти? Ама наистина?

О, боже! От всички милиарди въпроси на света точно този ли трябваше да ми зададе?

— Ами… нали знаеш… добре е. — Усещам, че гласът ми е станал малко по-пронизителен, отколкото искам. — Всичко е наред! Имаме няколко страхотни клиенти и наскоро сключихме сделка с „Макросант“, а и Натали вече се върна…

— Върна ли се? — изненадва се татко. — Да не би да не е била тук?

Проблемът с родителите е в това, че човек трябва да си води отчет за изречените лъжи.

— Тя… беше за малко някъде — отговарям, като се насилвам да се усмихна. — Нищо особено.

— Но смяташ, че си взела правилното решение, така ли? — пита ме татко със съвсем искрен интерес. — И работата ти харесва?

— Да — отговарям нещастно. — Харесва ми.

— И смяташ, че тази компания има бъдеще?

— Разбира се. Голямо! — промърморвам, втренчена в масата.

Проблемът с лъгането на родителите е в това, че понякога ти се иска да не си ги лъгал никога. Понякога просто ти се иска да се разревеш като дете и да започнеш да виеш: „Татко, всичко се объркааа! Какво ще правя сегааа?“.

— Е, ти за какво искаше да говориш с мен? — питам, за да го отклоня от темата.

— Няма значение — махва с ръка татко и ме поглежда с обич. — Ти вече отговори на въпроса ми. Бизнесът ти върви добре. Работата ти те удовлетворява. Това е единственото, което исках да чуя.

— Защо? — поглеждам го объркано.

Татко поклаща усмихнато глава.

— Просто имаше една възможност, за която исках да говоря с теб. Но не искам да провалям новия ти бизнес. Не искам да хвърлям прът в колелата му. Ясно е, че работиш нещо, което харесваш, и го правиш добре. Значи нямаш нужда от предложение за работа!

Предложение за работа ли?

Сърцето ми се разтуптява. Ала не трябва да издавам вълнението си.

— Защо все пак не вземеш да ми кажеш, а? — подхвърлям с престорена небрежност. — Просто за всеки случай.

— Скъпа, не е необходимо да бъдеш учтива с мен! — засмива се татко.

— Не се правя на учтива! — отсичам. — Наистина искам да знам!

— За нищо на света не бих те обидил, скъпа! Много съм горд от онова, което си постигнала! — изрича с обич татко. — А това сега би означавало да се откажеш от всичко. Не мисля, че ще си струва!

— Може и да си струва! Просто ми кажи! — Мамка му! Звуча адски отчаяна. Побързвам да пренастроя изражението си на любезен интерес. — Искам да кажа, защо просто не ми разкажеш? Няма да навреди, нали?

— Е, може би си права. — Татко отпива от кафето си, после ме поглежда право в очите и изрича: — Вчера ми се обади Бил. Представи си изненадата!

— Чичо Бил ли? — сащисвам се аз.

— Каза, че наскоро си му ходила на гости.

— А, да. — Прочиствам си гърлото. — Вярно, че се отбих за малко, за да побъбрим. Смятах да ти кажа…

Не смятах.

— Колкото и за малко да е било, той е бил много впечатлен от теб. Как те описа, я да се сетя? — Кривата усмивка на татко се появява — сигурен знак, че наистина, му е весело. — А, да! „Упорита“ и „последователна“! Както и да е. Та резултатът е… това!

Вади от джоба си плик и го плъзва по масата към мен. Невярваща на очите си, аз го отварям. Вътре има писмо на специалната хартия на компанията „Лингтън“. В него ми предлагат работа на пълен щат в отдел „Човешки ресурси“. И шестцифрена заплата.

Имам чувството, че ще припадна. Когато вдигам очи, виждам, че очите на татко светят. Макар да се прави на сдържан, очевидно е много поласкан.

— Бил ми го прочете по телефона, преди да го изпрати. Бива си го предложението, нали?

— Нещо не разбирам — разтривам объркано чело. — Защо е изпратил писмото на теб? Защо не право на мен?

— Бил реши, че така жестът ще бъде оценен от семейството.

— Вярно бе! Как не се сетих?

— Усмихни се, скъпа! Независимо дали ще приемеш работата или не, все пак предложението е страхотно!

— Така е — изричам.

Ала не мога да се усмихна. Усещам, че нещо не е наред.

— За теб това е страхотно признание — продължава татко. — Така де, Бил нищо не ни дължи. Направил го е само защото е оценил талантите ти и заради доброто си сърце!

Ясно. Ето какво не е наред — татко сам го каза, без да иска. Аз не вярвам, че чичо Бил е в състояние да оцени талантите ми. Нито пък в доброто му сърце.

Свеждам отново поглед към писмото, към шестцифрената сума, отпечатана черно на бяло. И подозренията обгръщат душата ми като паяжини.

Той се опитва да ме купи.

Е, това може би е малко силно казано. Но определено се опитва да ме привлече на своя страна. Знам, че настъпих чичо Бил по мазола още в мига, в който споменах огърлицата на Сейди. Моментално го забелязах в очите му — шок. И тревога.

А сега, като гръм от ясно небе, предложение за работа.

— Но не искам това да те разколебава — тъкмо казва татко. — Двамата с майка ти сме много горди с теб, Лара, така че, ако искаш да продължиш с бизнеса си, ние стопроцентово ще застанем зад теб! Никой не те кара да правиш нищо насила!

Говори нещата, които знае, че трябва да каже. Но от вниманието ми не убягва надеждата, която проблясва в очите му, въпреки че старателно се опитва да я скрие. Той определено ще се радва аз да имам стабилна работа в огромна международна компания — в семейната международна компания!

И чичо Бил отлично знае това. Защо иначе ще изпраща писмото на татко? Опитва се да манипулира и двама ни!

— Мисля, че чичо ти Бил се чувства виновен, задето така те е отрязал на погребението — продължава татко. — И е бил изключително впечатлен от настойчивостта ти. Както и аз, между другото! Нямах никаква представа, че си планирала пак да отидеш при него и да го помолиш!

— Но аз не съм говорила с него за работа! Отидох да го попитам за… — Прекъсвам безпомощно. Не мога да спомена огърлицата. Не мога да говоря за Сейди. Тази кауза е невъзможна!

— Ако трябва да бъда честен — снижава глас татко и се привежда през масата към мен, — мисля, че Бил си има някакви проблеми с Диаманте! Съжалява, че я е отгледал в такъв… разкош. Двамата си поговорихме много добре, по братски, и знаеш ли какво ми каза той? — По лицето на татко се разлива огромно задоволство. — Той каза, че те вижда като точно онзи тип самостоятелно издигаща се личност, която може да бъде пример за Диаманте!

„Той не го мисли наистина! — идва ми да се разкрещя. — Ти нямаш представа какво всъщност става! Просто иска аз да престана да преследвам огърлицата!“

Отпускам отчаяно глава в ръцете си. Истината е толкова абсурдна. И звучи толкова невероятно. А сега огърлицата я няма и Сейди я няма, и аз не знам какво да мисля или… да правя…

— Лара! — възкликва татко. — Скъпа! Добре ли си?

— Добре съм. — Вдигам глава. — Извинявай. Всичко е толкова… неочаквано.

— Грешката е моя — отронва татко и усмивката му посърва. — Обърках те. Изобщо не трябваше да го споменавам. Твоят бизнес върви добре…

О, боже! Не мога да продължавам повече с този маскарад!

— Татко! — прекъсвам го. — Бизнесът ми не върви добре!

— Моля?

— Не върви никак добре! Излъгах те. Не исках да ти казвам, за да не те тревожа. — Започвам да премятам едно пакетче захар между пръстите си, неспособна да го погледна в очите. — Истината е, че е… пълен провал! Натали ме остави съвсем сама, без да предупреди, после се скарахме много грозно и накрая аз напуснах. И… отново скъсахме с Джош. Вече завинаги. — Преглъщам, докато го изричам. — Най-накрая осъзнах колко съм грешала за него. Той не ме е обичал. Просто аз много исках той да ме обича.

— Разбирам. — Татко определено е шокиран. — Божичко! — Настъпва тишина, докато той осмисля чутото. — Е… може би това предложение идва точно навреме — изрича накрая.

— Може би — изфъфлям, все така вперила поглед в масата.

— Какво има? — пита внимателно татко. — Скъпа, защо усещам нежелание в гласа ти? Та ти толкова искаше да работиш за чичо си Бил!

— Да, знам. Но сега всичко е… много сложно.

— Лара, мога ли да ти дам един съвет? — пита татко и ме изчаква да вдигна очи към него. — Не се тормози толкова! Отпусни се! Може пък да не е толкова сложно, колкото си мислиш!

Поглеждам към татко — притесненото лице, честните очи. Ако му кажа истината, той изобщо няма да ми повярва. Ще реши, че съм станала параноичка или че вземам наркотици. Или и двете.

— Между другото, чичо Бил да е споменавал за една огърлица? — питам небрежно.

— Огърлица ли? — поглежда ме объркано татко. — Не. Каква огърлица?

— Ами… няма значение. — Въздъхвам. Отпивам от линггочиното си и когато вдигам отново глава, забелязвам, че татко ме наблюдава изпитателно. Усмихва се, но веднага разбирам, че е разтревожен.

— Скъпа, тук ти се предоставя прекрасна възможност! — сочи писмото на масата. — Дава ти се шанс да оправиш живота си. Може пък да е добре, ако приемеш. Не му мисли много! Не търси проблеми, които не съществуват! Просто се възползвай от шанса си!

Той не разбира. И как би могъл? Сейди не е проблем, който не съществува. Тя е реална. Тя е човек и е моя приятелка, и има нужда от мен…

„Тогава къде е?“, изрича нечий рязък глас в главата ми като нож, който се забива в мозъка ми. Щом съществува, тогава къде е?

Подскачам стреснато. Откъде дойде този глас? Не е възможно да се съмнявам… Не е възможно да мисля…

В гърдите ми назрява паника. Но, разбира се, че Сейди е реална! Разбира се! Не говори глупости! Престани да мислиш по този начин!

Но ето че гласът на Джини отново нахлува в главата ми. Мисля, че всичко е в главата, Лара. Просто хората искат да вярват в това.

Не, няма начин! Искам да кажа… Не!

Усещам, че ми се завива свят. Отпивам от кафето си, оглеждам кафенето, опитвайки се да се закотвя в реалността. Кафенето „Лингтън“ е реално. Татко е реален. Предложението за работа е реално. И Сейди е реална. Знам, че е така! Искам да кажа, че я видях, чух я! Двете се разхождахме заедно. Говорихме. Танцувахме заедно, за бога!

Пък и как бих могла да си я измисля? Откъде бих могла да знам толкова много неща за нея? Откъде бих могла да знам за огърлицата? Дори не съм се запознавала с нея приживе!

— Татко! — отварям рязко очи. — Никога не сме ходили да видим пралеля Сейди, нали? Освен онзи път, когато съм била бебе.

— Всъщност не е съвсем така — отвръща татко, като ме поглежда несигурно. — След погребението двамата с майка ти говорихме по този въпрос. Сетихме се, че веднъж те заведохме да я видиш, когато беше на шест годинки!

— На шест ли? — преглъщам. — Тя тогава носеше ли… огърлица?

— Може и да е носила — свива рамене баща ми.

Значи съм се запознала с пралеля Сейди, когато съм била на шест. Възможно е тогава да съм видяла огърлицата. Възможно е сега да съм си спомнила… без да си давам сметка, че помня.

Мислите ми са в процес на свободно падане. Усещам в гърдите си хлад и празнота. Имам чувството, че всичко се обръща с краката нагоре. За първи път съзирам нова възможна реалност.

Възможно е да съм си измислила всичко. Може би точно това съм искала. Чувствах се толкова виновна, че никога не съм я познавала, че подсъзнателно съм я измислила. Така де, нали още когато я зърнах за първи път, си помислих точно това — че тя е плод на моите халюцинации.

— Лара? — наблюдава ме притеснено татко. — Добре ли си, скъпа?

Опитвам се да му се усмихна в отговор, но съм твърде заета с мислите си. В главата ми спорят два гласа, разположени точно един срещу друг. Първият крещи: „Сейди е реална! Отлично знаеш, че е така! Тя е някъде там! Тя е твоя приятелка, обидена е и ти трябва да я намериш!“. Вторият нарежда монотонно: „Тя не съществува. Никога не е съществувала. Изгуби достатъчно време. А сега си върни живота обратно!“.

Дишам тежко, опитвайки се да накарам мислите си да се подредят най-сетне, да събудя интуицията си. Обаче не знам какво да мисля. Вече си нямам доверие. Може би аз наистина съм луда.

— Татко, мислиш ли, че съм луда? — изтърсвам най-неочаквано. — Сериозно! Дали да не отида на лекар?

— О, не! — разсмива се баща ми. — Разбира се, че не! — Оставя кафето си, привежда се напред и продължава: — Мисля, че просто си много емоционална и че понякога се оставяш да те води въображението. Това го имаш от майка си. А понякога тези твои черти вземат превес над разума ти. Но иначе не си луда. Или поне не по-луда от майка ти!

— Ясно — преглъщам. — Разбрах.

Не че е голямо успокоение.

С треперещи пръсти аз вдигам отново писмото от чичо Бил и пак се зачитам в него. Ако го погледна от съвсем различен ъгъл, в него няма нищо зловещо. Нищо лошо. Той просто е един богаташ, който се опитва да помогне на племенницата си. Бих могла да приема работата. Ще бъда Лара Лингтън от „Кафета Лингтън“. Ще имам голямо бъдеще, заплата, кола, перспективи. Всички ще бъдат доволни. Всичко ще бъде лесно. Спомените ми за Сейди ще избледнеят. Животът ми отново ще стане нормален.

Би било лесно, много лесно.

— От доста време не си си идвала у дома — изрича тихо татко. — Какво ще кажеш да си дойдеш този уикенд, за да си починеш, а? Мама ще бъде много щастлива да те види!

— Става — изричам след кратка пауза. — Наистина не съм си идвала от цяла вечност.

— Така ще възвърнеш силите си — продължава татко и ме дарява със сладката си крива усмивка. — Когато животът ти е на кръстопът и имаш нужда да обмислиш нещата, няма по-добро място за това от родния дом! Колкото и голям да е човек!

— „Няма друго място като дома“ — цитирам и се опитвам да се усмихна.

— Дороти от „Вълшебникът от Оз“ е била напълно права. А сега яж! — И кимва по посока на сандвича ми.

Обаче аз го слушам с половин ухо.

Дом. Думата ми навява странни мисли… Как не се бях сетила за това?!

Тя може би се е прибрала у дома!

У дома, тоест там, където е била старата й къща. В крайна сметка това е мястото на нейното детство. Това е мястото на голямата й любов. Приживе тя е отказала да се върне там, но ако сега се е размекнала? Ако точно сега е там?

Разклащам линггочиното си. После пак и пак. Като обсебена. Знам, че най-разумното решение би било да блокирам всички мисли за нея. Да приема работата при чичо Бил и да купя бутилка шампанско, за да отпразнуваме случая с мама и татко. Знам го.

Но… просто не мога. Дълбоко в себе си не мога да приема, че тя не е реална. Изминах толкова път, положих толкова усилия да я открия. Трябва да направя още една крачка.

И ако не е там, ще приема работата и ще се откажа да я търся. Завинаги.

— Е? — Татко попива устни с шоколадовокафявата си салфетка. — Май вече изглеждаш по-щастлива, скъпа. — Кимва по посока на писмото и допълва: — Реши ли вече по кой път да поемеш?

— Да! — кимвам без всякакво колебание. — Трябва да поема към гара „Сейнт Панкрас“!

Двайсет и трета глава

Добре де. Това е последното, ама наистина последното място, където ще проверя. Това е последният й шанс. И се надявам да оцени онова, което правя за нея!

Отне ми цял час, докато стигна до Сейнт Олбанс, а после още двайсетина минути с такси до Арчбъри. И ето ме сега тук, застанала насред малък селски площад с кръчма в единия край, автобусна спирка в другия и нелепа, модерна църква в третия. Предполагам, че местенцето би могло да мине и за живописно, ако пред очите ми не профучаваха непрекъснато камиони с милиони километри в час и ако трима тийнейджъри не крещяха под навеса на спирката. А аз си мислех, че в провинцията е тихо!

Изнизвам се от площадчето, преди някое от хлапетата да е извадило пистолет или нещо подобно, и се насочвам към селската мера. Там има огромно табло с карта на селцето, която ми помага бързо да открия кварталчето Арчбъри Клоуз. Точно в това са били превърнали Арчбъри Хаус, след като е изгоряла. И ако Сейди наистина се е прибрала у дома, това ще да е точно там.

След няколко минути вече съзирам портите на оградения квартал пред себе си — върху тях с красиви ръкописни букви от ковано желязо пише „Арчбъри Клоуз“. Вътре виждам шест малки тухлени къщички, всяка със своята миниатюрна чакълена алея и гараж. Трудно ми е да си представя, че едно време тук е имало само една огромна, красива къща, разположена насред собствените си градини.

С усещането, че всички погледи са вперени в мен, аз тръгвам да обикалям кварталчето. Надничам през прозорчетата, кръстосвам чакълените пътеки и си мърморя под носа: „Сейди!“.

Трябваше да я разпитам за повече подробности относно живота й тук. Може да е имала някое любимо дърво или нещо подобно. Или някое любимо ъгълче в градината, което вече изглежда като нечий килер.

Кварталът ми изглежда напълно пуст, затова след известно време повишавам глас:

— Сейди? Тук ли си? Сейдиии!

— Извинете! — Подскачам ужасено, когато някой ме сръгва в ребрата. Обръщам се и виждам пред себе си белокоса бабичка с риза на цветя, бежови панталони и гумени обувки, която ме гледа подозрително. — Аз съм Сейди. Какво искате?

— Ами…

— Да не би да сте от водоснабдителната компания? — допълва.

— Аз… хммм. Търся една друга Сейди.

— Коя по-точно? — присвива очи жената. — Аз съм единствената Сейди в квартала. Сейди Уилямс. От номер четири.

— Няма проблеми. Но онази Сейди, която търся, е всъщност… куче! — извиквам, озарена от вдъхновение. — Избяга и сега я търся. Но сигурно е отишла на друго място. Прощавайте за притеснението…

И тръгвам напред, обаче Сейди Уилямс ме стисва за рамото с изненадващо силни пръсти.

— Изпуснали сте куче в квартала ни? Защо го направихте?! Не знаете ли, че тук е забранено за кучета?

— Е, извинявайте, не знаех. Както и да е, сигурна съм, че е избягала някъде другаде — отговарям и се опитвам да се изтръгна от пръстите й.

— Сигурно сега дебне нейде в храстите и се готви да нападне! — започва да крещи неистово бабичката. — Кучетата са опасни зверове, не знаете ли?! Ние тук имаме деца! Как може да бъдете толкова безотговорна!

— Аз не съм безотговорна! — срязвам я възмутено, преди да съм успяла да се спра. — Тя е много добро и обучено куче. Никога не бих пуснала опасно куче в квартала ви!

— Всички кучета са жестоки!

— Нищо подобно!

Лара, престани! Говориш за въображаемо куче!

— А освен това — допълвам, когато най-сетне успявам да се изтръгна от ноктите на бабичката, — сигурна съм, че не е тук, защото ако беше, досега щеше да дойде при мен! Тя е изключително покорна. Впрочем носителка е на множество награди от киноложките изложби в „Кръфтс“! — допълвам за всеки случай. — Затова най-добре да продължавам да я търся.

И преди Сейди Уилямс да е успяла пак да ме сграбчи, тръгвам бързо напред по посока на портите. Очевидно моята Сейди не е тук. Ако беше, при всички положения щеше да се покаже, за да наблюдава веселата сцена.

— Все пак каква порода е? — подвиква гневно след мен бабата. — Какво точно трябва да търсим?

О, боже! Добре де, обаче не мога да се сдържа!

— Питбул! — подвиквам през рамо. — Но както вече казах, от добричките!

И без да погледна назад, аз излизам през портите, тръгвам по пътя и се връщам на селския площад. Дотук с великите ми идеи. Пълна загуба на време!

Насочвам се към една пейка край селската мера, отпускам се уморено и изваждам един „Туикс“. Вторачвам се невиждащо напред и започвам да дъвча. Идването ми тук беше голяма грешка. И глупост. Ще си изям десертчето, ще си хвана такси и ще се прибера в Лондон. И от тук нататък не само че няма да мисля повече за Сейди, ами и няма да я търся! Похабих достатъчно дни от живота си в нейна угода. Така де, защо да мисля за нея?! Тя да не би да мисли за мен?!

Изяждам си десертчето и си казвам, че трябва да си извикам такси по телефона. Време ми е да тръгвам. Време ми е да прочистя мозъка си от всичко това и да започна нов, нормален, свободен от призраци живот.

Само дето…

О, боже! Пред очите ми непрекъснато се върти унилата физиономия на Сейди от моста „Ватерло“. И непрекъснато чувам гласа й: На теб не ти пука за мен… На никого не му пука…

Ако се откажа да я търся само след три дена, дали това не означава, че доказвам правотата й?

Душата ми се изпълва с безсилие и гняв — яд ме е на нея, на мен самата, на цялата ситуация. С мрачна физиономия аз смачквам обвивката на „Туикс“-а и я хвърлям в близкото кошче. Така де, и сега какво се очаква от мен да направя? Търсих къде ли не. Ако беше се появила, когато я виках… Ако ме беше послушала и ако не беше такъв голям инат…

Чакайте малко! Озарява ме нова идея. Аз нали съм екстрасенс?! Ама така де! Може пък да взема да използвам парапсихичните си сили, за да я призова от отвъдното. Или от „Хародс“. Или откъдето и да е!

Окей. Последен опит. Ама наистина последен!

Изправям се и се приближавам към езерцето насред моравата. Нещо ми подсказва, че езерата са много удобни като портали към отвъдното. Или най-малкото — далеч по-подходящи от пейките примерно. Така де! В средата забелязвам каменен шадраван, покрит с мъх, и автоматично си представям Сейди как танцува в него, разплисква водата и пищи весело — преди толкова много, стотици години — и някакъв намусен полицай се опитва да я измъкне оттам.

— Духове! — прошепвам и протягам ръце над водата.

Някакво леко разплискване, но като нищо е само вятърът.

Нямам никаква представа как се правят тези неща. Добре де, ще го измислям в крачка.

— Тук е Лара — започвам да каканижа с най-гробовния си глас. — Приятелка на духовете. — После побързвам да се поправя: — Или поне на един от тях!

Защото, нали знаете, никак не ми се ще най-внезапно да ми се яви Хенри Осми!

— Търся… — Затаявам дъх, а после изричам тържествено: — Сейди Ланкастър!

Настъпва тишина, нарушавана единствено от патица, грачеща насред езерцето. Може би думата „търся“ не е достатъчно силна.

— Призовавам духа на Сейди Ланкастър! — напявам, този път с по-заповеднически тон. — Призовавам я да се яви от дълбините на света на духовете! Аз, Лара Лингтън, медиумът! Чуйте гласа ми! Чуйте моя зов! Духове, умолявам ви! — И започвам да размахвам ръце като същинска жрица. — Ако вие познавате Сейди, изпратете я при мен! Изпратете я веднага!

Нищо. Нито глас, нито образ, нито сянка дори.

— Хубаво! — промърморвам ядосано и свалям ръцете си. — Тогава не те призовавам! — Говоря неопределено, на въздуха — в случай че тя все пак ме слуша отнякъде. — Не ми пука! И без това си имам по-важни неща за вършене, вместо да стоя тук и да си говоря със света на духовете! Толкова!

Връщам се на пейката, вземам чантата си и вадя оттам мобилния си телефон. Набирам номера на таксиметровата фирма, която ме докара дотук, и поръчвам такси.

Достатъчно! Тръгвам си!

Диспечерът на фирмата ми съобщава, че таксиметровият шофьор ще ме чака пред църквата след десет минути. Затова аз поемам натам, питайки се дали пък няма да имат кафемашина във фоайето или нещо подобно — нали е съвременна църква. Обаче тя е заключена. Връщам се обратно пред оградата и тъкмо вадя отново телефона, за да прегледам съобщенията си, когато вниманието ми е привлечено от нещо. От една табела върху близката порта: „Старата къща на викария“.

Къщата на викария значи. Е, значи тук трябва да е живял някога викарият. Което означава… че тук е живял също така и Стивън. Нали в крайна сметка е бил син на викария?!

Изгаряна от любопитство, аз надниквам през дървената ограда. Виждам голяма стара сива къща с чакълена алея и няколко коли, паркирани встрани. През главния вход влизат някакви хора — шестима души. Очевидно семейството, което живее днес тук, си е вкъщи.

Градината е потънала в тучна зеленина — рододендрони и дървета, и пътека, която отвежда към задната част на къщата. В далечината зървам стара барака и се питам дали това не е мястото, където Стивън някога е рисувал. Вече си представям Сейди как се е промъквала крадешком по пътеката, с обувки в ръка, и очите й проблясват под лунната светлина.

Да, мястото определено лъха на древност — старият каменен зид, избуялата трева, сенчестите петна под дърветата… Като че ли нищо модерно не е успяло да опорочи усещането за автентичност. Историята тук е напълно жива. Чудя се дали…

Не, стига! Точка по въпроса! Предавам се! Никакво търсене повече!

Но може би…

Не! Тя няма как да е тук! Няма начин. Прекалено горда е за това. Нали сама каза, че никога не би тръгнала след мъж?! Никога, за нищо на света не би се унизила да се мотае в къщата на бившето си гадже. Особено след като това гадже е разбило сърцето й и дори не й е отговорило на писмата! Глупава идея.

Обаче ето че ръцете ми вече вдигат резето на старата дървена порта.

Това е последното, ама наистина последното място, където ще я търся!

Чакълът под краката ми хрущи, а аз се опитвам да измисля извинение за присъствието си тук. Историята с изгубеното куче не става. Защо не взема да кажа, че изучавам стари свещенически къщи? Че съм студентка по архитектура? Да! Пиша дисертация за „религиозните сгради и семействата, които са живели в тях“. В университета в Бърбек.

Не, Харвард!

Приближавам към главния вход и тъкмо вдигам ръка, за да дръпна стария звънец, когато забелязвам, че дървената врата е леко открехната. Може би мога да се намъкна вътре, без никой да забележи. Предпазливо бутвам вратата и се озовавам в коридор с ламперия по стените и стар паркет. За моя изненада зървам жена със сиво кокче и дълга жилетка, седнала зад масичка, върху която се виждат книги и брошури.

— Здравейте! — усмихва ми се жената, сякаш изобщо не е изненадана да ме види. — За обиколката ли сте?

Обиколка ли? Туристическа обиколка?

Прекрасно! Значи мога просто да си обикалям, без да ми се налага да измислям легенда за присъствието си. Нямах никаква представа, че вече и старите свещенически къщи са туристически обекти, но, от друга страна, напълно логично.

— Хммм… разбира се. Колко ви дължа?

— Пет паунда.

Цели пет паунда? Само за да разгледаш една обикновена къща? Хиляди дяволи!

— Ето ви и пътеводител — подава ми жената една брошура.

Грабвам я, без изобщо да я поглеждам. Не съм дошла да разглеждам исторически забележителности. Отдалечавам се бързо от жената и попадам в дневна, пълна със старомодни канапета и килимчета, и се оглеждам.

— Сейди? — просъсквам. — Сейди, тук ли си?

— Това е мястото, където Малори е прекарвал вечерите си. — Гласът на уредничката на музея ме стряска дотолкова, че подскачам. Нямах представа, че е тръгнала след мен.

— Разбирам. — Ама нямам представа какви ги говори. — Прекрасно! Аз просто ще мина оттук… — И се насочвам към съседната трапезария, която изглежда като декор на исторически филм. — Сейди?

— А това е трапезарията на семейството, разбира се!

Ама стига вече! Човек не може ли просто да си разглежда старата къща на викария, без някой да върви по петите му?! Насочвам се към прозореца и поглеждам към градината, където отново зървам хората, които видях да влизат преди малко. От Сейди ни вест, ни кост. Е, без последното.

И тази идея беше глупава! Тя не е тук. Пък и защо ще виси в къщата на момчето, което е разбило сърцето й?! Обръщам се, за да изляза, и едва не се сблъсквам с жената, която стои зад мен.

— Да разбирам ли, че сте почитателка на творбите му? — пита усмихнато тя.

Творби ли? Чии творби?

— Ами… разбира се — побързвам да замажа положението. — Естествено! Голяма почитателка съм! Ужасно голяма! — И за първи път свеждам поглед към брошурата в ръцете си. Там с големи букви пише: „Добре дошли в къщата на Сесил Малори“, под което се вижда снимка на пейзаж, запечатал някакви скали.

Сесил Малори ли? Ама той май беше известен художник, нали така? Е, не чак от ранга на Пикасо, но определено съм чувала за него! И за първи път, откакто влязох в къщата, в очите ми проблясва зачатък на интерес.

— И това ли е мястото, където Сесил Малори някога е живял? — питам.

— Разбира се! — възкликва уредничката на музея, очевидно слисана от въпроса ми. — Нали точно затова къщата беше реставрирана и превърната в музей! Живял е тук до 1927 година!

1927 година ли? Е, това определено прикова вниманието ми! Щом е живял тук до 1927 година, значи Сейди трябва да го е познавала, нали? Сигурно двамата са се разхождали или са били в една компания.

— Да не би да е бил приятел на сина на викария? Доколкото съм чувала, казвал се е Стивън Нетълтън?

— Скъпа моя! — възкликва отново жената, крайно озадачена. — Не може да не знаете, че Сесил Малори просто е творческият псевдоним на Стивън Нетълтън! Той никога не е използвал истинското си име, когато е подписвал творбите си!

Стивън е бил Сесил Малори?

Стивън… е Сесил Малори?

Прекалено втрещена съм, за да кажа каквото и да било.

— А впоследствие променя изцяло името си — продължава уредничката. — По съдебен път. Смята се, че го е направил в знак на протест срещу родителите си. За да не носи същата фамилия. Това е станало, след като се е преместил във Франция, разбира се.

Слушам, но само с половин ухо. В главата ми цари пълен хаос. Стивън е станал прочут художник! Ама тук нещо не се връзва! Сейди никога не ми е споменавала, че той е известен художник. При всички положения щеше да се похвали, при това неведнъж! Възможно ли е изобщо да не е знаела?

— … и те никога не се помирили до трагичната му, ненавременна смърт — завършва тържествено жената назубрената си реч и се усмихва. — Може би ще желаете да видите спалните?

— Не, благодаря. Искам да кажа… извинявайте! — Разтривам чело. — Малко съм объркана, честно да ви кажа. Стив… Имам предвид Сесил Малори… е бил приятел на моята пралеля. Тя също е живяла в това село. Познавала го е. Но доколкото си спомням, тя нямаше никаква представа, че е станал известен.

— Ах, наистина — кимва с разбиране уредничката на музея. — Е, приживе, естествено, не е бил известен. Става прочут години след смъртта си, когато се събужда интересът към платната му — първо във Франция, а после и при нас, на Острова. Тъй като е починал твърде млад, броят на произведенията му е твърде ограничен, поради което всяко едно от тях се сдобива с нечувана стойност. Най-резкият скок на платната му беше през осемдесетте години. И точно тогава името му се сдоби със световна слава.

Значи 1980-те. Доколкото знам, Сейди е получила удар през 1981 година. И са я закарали в старчески дом. Никой не й е казвал нищо. И тя е нямала абсолютно никаква представа какво става във външния свят.

Излизам бавно от унеса си и когато вдигам глава, забелязвам, че жената ме гледа подозрително. Имам чувството, че изгаря от желание да ми върне петте паунда и да се отърве от мен.

— Хммм… извинете. Просто си мислех нещо. Дали не е рисувал в една барака в градината?

— Точно така! — светва лицето на моята събеседничка. — Ако се интересувате, ние продаваме и някои книги за Малори! — Излиза и само след секунда се връща с тънка книжка с твърди корици. — Подробностите от ранния му период са твърде малобройни, тъй като по-голямата част от селския архив е била изгубена по време на войната, а впоследствие, когато започват проучванията на живота му, вече по-голямата част от съвременниците му са били покойници. Но пък разполагаме с множество сведения за времето, прекарано от него във Франция, когато всъщност той се превръща в ненадминат пейзажист! — И ми подава книгата, на чиято корица виждам красив морски пейзаж.

— Благодаря! — Поемам книгата и започвам да я разлиствам.

Почти моментално попадам на стара черно-бяла снимка на мъж, рисуващ на скала, под която се чете: „Много рядка снимка на Сесил Малори по време на работа“. Автоматично разбирам защо двамата със Сейди са били любовници. Той е висок, тъмнокос, с властна осанка, тъмни очи и оръфана риза.

Копеле!

Сигурно се е мислел за голяма работа! За гений едва ли не! Сигурно е смятал, че е твърде добър за нормална, човешка връзка. И сега, въпреки че той отдавна е мъртъв, едва устоявам на порива си да не му се развикам. Как не го е срам да се отнесе толкова грубо със Сейди?! Как не го е срам да изчезне във Франция и напълно да я забрави?!

— В онези години той е бил многообещаващ талант — обажда се жената, проследила погледа ми. — Ненавременната му смърт е една от големите трагедии на двайсети век!

— Да, но може и да си я е заслужил! — просъсквам и я поглеждам злобно. — Може би е трябвало да се отнесе по-човешки с приятелката си! Не сте ли си помисляли и за това?

Уредничката на музея е вече на ръба на издръжливостта си. Отваря и затваря уста като риба на сухо.

Продължавам да разлиствам книгата. Забелязвам рисунки на море, още скали, скица на кокошка и… замръзвам. От книгата ме гледа едно око. Увеличен детайл от някаква картина. Само око, с дълги, много дълги мигли и закачлив блясък.

Познавам това око!

— Извинете — смотолевям объркано, — но какво е това? — И забивам пръст в книгата. — Коя е тази? Откъде е този детайл?

— Скъпа… — Видно е, че жената едва запазва спокойствие. — Не може да не го знаете! Това е детайл от една от най-прочутите му творби! Ако искате да погледнете, имаме нейно копие в библиотеката!

— О, разбира се! — Това вече е нещо съвсем друго. — Много искам!

Жената ме повежда по скърцащите дъски на коридора към мрачна, покрита със стар килим стая. Всички стени са пълни догоре с книги, наоколо са подредени стари кожени фотьойли, а над камината виси огромна картина.

— Ето я! — сочи тържествено жената. — Нашата радост и гордост!

Онемявам. Гърлото ми се стяга. Стоя вцепенена, притиснала книгата към гърдите си, и не мога да отлепя поглед от нея.

Ето я! Взираща се в мен от позлатената рамка, изглеждаща така, сякаш целият свят е неин! Сейди!

Никога не съм я виждала по-щастлива, отколкото е на тази картина. Никога не съм я виждала по-спокойна. Толкова красива! Толкова жизнена! Очите й са огромни, тъмни, блестящи, пълни с любов.

Отпусната на шезлонг, гола, с изключение на тънка драперия, метната през раменете и бедрата й, която обаче не скрива особено много. Късата коса подчертава елегантния й врат. От ушите й висят блестящи обеци. А около врата й, падаща между бледите й, почти прозрачни гърди, после увита между пръстите и спускаща се като каскада от мъниста, е огърлицата с водното конче!

И в този момент сякаш чувам гласа й: Бях щастлива, когато я носех… Чувствах се красива. Като богиня!

Вече всичко се връзва. Ето защо толкова искаше огърлицата си! Ето какво е означавала тя за нея! През този период от живота си тя е била щастлива. Няма значение какво се е случило преди или след това. Няма значение, че сърцето й е било разбито. Точно в този момент — на рисуването на картината — всичко в живота й е било перфектно!

— Възхитително! — промърморвам и изтривам една сълза.

— Нали? — поглежда ме доволно уредничката. Очевидно най-накрая се държа както подобава на истински почитател на изкуството. — Стилът му на боравене с четката е невероятно прецизен! Всяко мънисто от тази огърлица е един малък шедьовър! Нарисуван с много любов! — Оглежда с обич портрета. — И става още по-специален, защото е единствен!

— Какво искате да кажете? — поглеждам я объркано. — Нали Сесил Малори е нарисувал много картини?

— Така е. Но не е нарисувал нито един портрет освен този тук! Категорично е отказвал да го прави. Вече във Франция, със стремглаво растяща репутация на добър художник, бил молен множество пъти да нарисува портрет на някого, ала той неизменно отговарял: „Вече нарисувах онази, която исках да нарисувам!“.

Ококорвам се невярващо, когато чувам това. Всичко пред очите ми се завърта. Той е рисувал единствено Сейди? През целия си живот е нарисувал само нея? Бил нарисувал онази, която искал да нарисува?

— А тук, в това мънисто… — Жената се приближава към картината с тънка усмивка. — Точно в това мънисто тук има малка изненада. Нещо като тайна. — Прави ми знак да се приближа. — Виждате ли го?

Послушно правя опит да се фокусирам върху въпросното мънисто, но то все така си изглежда същото — само мънисто.

— Всъщност почти е невъзможно да се види с просто око. Става само със силна лупа. Ето! — И ми подава лист хартия. На нея е отпечатано многократно увеличеното мънисто от картината. И когато поглеждам към него, за мое огромно изумление установявам, че съзерцавам нечие лице. Мъжко лице.

— Това да не би да е…! — Вдигам очи.

— Да. Малори! — кимва победоносно уредничката. — Това е неговото собствено отражение в огърлицата! Включил е и себе си в платното. Това е най-миниатюрният таен портрет, който познаваме! Открит е само преди десет години. Нещо като тайно послание от вековете!

— Може ли да го видя?

Поемам с треперещи ръце листа хартия и се вторачвам в него. Ето го и него! В картината. В огърлицата. Като част от нея. И никога повече не е рисувал потрети. Вече бил нарисувал онази, която е искал да нарисува.

Значи е обичал Сейди! Наистина я е обичал! Сигурна съм!

Когато повторно вдигам очи към картината, погледът ми се замъглява от сълзи. Да, жената е права. Рисувал я е с много любов. Вижда се във всяка линия на четката.

— Портретът е… удивителен! — Преглъщам сълзите си. — Имате ли… други книги за него? — питам. Нямам търпение да изгоня тази жена от стаята. Изчаквам стъпките й да заглъхнат по коридора, след което вдигам глава и отчаяно се провиквам: — Сейди! Сейди, чуваш ли ме? Намерих картината! Прекрасна е! Ти си прекрасна! Сега си в музей! И знаеш ли какво? Стивън не е нарисувал никоя друга, освен теб! Никога, до края на живота си не е рисувал друга! Ти си единствената! И се е включил в огърлицата ти! Той те е обичал, Сейди! Сигурна съм, че те е обичал! Толкова ми се иска да можеше да видиш това…

Млъквам. Стаята продължава да тъне в тишина и мрак. Където и да се намира, тя очевидно не ме чува. Когато отново чувам приближаването на стъпки, аз бързо се обръщам към вратата и лепвам на лицето си усмивка.

Уредничката на музея ми подава цяла камара книги.

— Това е всичко, което имаме! Вие студентка по история на изкуството ли сте или просто се интересувате от Малори?

— Интересувам се само от една от неговите картини! — отговарям искрено. — И сега се питах… Вие или експертите… имате ли някаква представа кое е това момиче на платното? Как се нарича картината?

— Картината се нарича „Момиче с огърлица“. И, разбира се, много хора се интересуват от самоличността на модела. — Тук жената се впуска в поредната от наизустените си речи. — Правени са редица проучвания, но за нещастие досега никой не е бил в състояние да идентифицира момичето, с изключение на първото му име. — Прави пауза, след което с обич допълва: — Смята се, че се е казвала Мейбъл.

— Мейбъл ли? — настръхвам аз. — Не се е казвала Мейбъл!

— Скъпа! — поглежда ме с укор жената. — Знам, че за съвременното ухо името звучи доста старомодно, но истината е, че името „Мейбъл“ е било доста обичайно за онези години! А и на гърба на платното има надпис — самият Малори е написал: „Моята Мейбъл“.

Да бе!

— Но това е било просто прякор! Това си е било просто тяхна шега! Името й е Сейди, разбрахте ли? Сейди Ланкастър! Ще ви го напиша. И знам, че е тя, защото… — Поколебавам се за момент. — Това е моята пралеля!

Тук очаквам да чуя ахване или нещо подобно, ала жената само ме поглежда подигравателно.

— За бога, скъпа! Ама че твърдение! И какво ви кара да мислите, че това е вашата пралеля?

— Не мисля, просто знам! Тя е живяла тук, в Арчбъри. Познавала е Стив… Имам предвид Сесил Малори! Били са любовници! Това определено е тя!

— Разполагате ли с някакви доказателства? Със снимка например? От младостта й, естествено? Или някакви документи?

— Ами… не — изфъфлям разочаровано. — Обаче знам, че е тя! В това няма никакво съмнение! И ще намеря начин да го докажа, ще видите! А вие би трябвало да сложите отдолу табела, на която да пише истинското й име, и да престанете да я наричате Мейбъл! — Правя кратка пауза и внезапно ме осенява велика мисъл. — Чакайте малко! Ама това е картината на Сейди! Той й я е подарил! Тя смяташе, че я е изгубила през годините, но картината все пак си остава нейна! Или по-скоро вече е на татко и чичо Бил! Вие как се сдобихте с нея? Какво става тук?

— Моля? — гледа ме сконфузено жената и от гърдите ми се изтръгва въздишка на досада.

— Това платно е принадлежало на моята пралеля! — повтарям отчетливо. — Но е било изгубено преди много години. Семейната къща е изгоряла и никой не е успял да открие картината. Тогава как се е озовала на тази стена тук, а? — Не успявам да сдържа обвинителния си тон и уредничката се отдръпва уплашено.

— Опасявам се, че нямам никаква представа. Работя тук от десет години и мога да ви гарантирам, че тя открай време си е тук!

— Ясно! — отсичам с делови маниер. — Е, в такъв случай може ли да говоря с директора на музея или с който там отговаря за тази картина? Веднага, моля!

Жената ме поглежда разтревожено.

— Скъпа, съзнавате, че това е само репродукция, нали?

— Какво?! — Този път е мой ред да бъда сконфузена. — Какво искате да кажете?

— Оригиналът е четири пъти по-голям от това тук и според мен още по-великолепен!

— Ама… — Поглеждам смутено платното. На мен ми изглежда съвсем истинско. — Тогава къде е оригиналът? Затворен в някой сейф, може би?

— Нищо подобно — отговаря със слонско търпение уредничката на музея. — Оригиналът се намира в Лондонската портретна галерия!

Двайсет и четвърта глава

Той е огромен. Бляскав. Хиляди пъти по-красив от онзи в къщата.

Седя пред портрета на Сейди в Лондонската портретна галерия вече почти два часа. Нямам сили да се отлепя от него. Тя обгръща с поглед цялата галерия — челото й е изпънато и спокойно, очите й са като тъмнозелено кадифе и прилича на най-красивата богиня, която човек може да си представи. Начинът, по който Сесил Малори е използвал играта на светлината, за да изрисува кожата й, е неподражаем в своето майсторство. Или поне така каза една учителка по изобразително изкуство на класа си преди половин час. После всички се приближиха до платното, за да проверят дали ще забележат миниатюрата в едно от мънистата на огърлицата.

През последните два часа оттук минаха сигурно стотици хора. Гледаха и въздишаха от удоволствие. Усмихваха се един на друг. Или просто стояха и я наблюдаваха.

— Не е ли прекрасна? — Тъмнокоса жена в шлифер застава до мен, усмихва ми се и присяда до мен на пейката. — Това е най-любимият ми портрет в цялата галерия!

— И на мен — кимвам.

— Често се питам какво ли си мисли — отбелязва жената.

— Според мен тя просто е влюбена — отговарям и за кой ли път поглеждам към блесналите очи на Сейди и руменината по бузите й. — И смятам, че е много, много щастлива!

— Вероятно сте права.

После двете потъваме едновременно в мълчание, изпивайки с очи красотата на портрета.

— Тя действа на хората много добре, нали? — обажда се по едно време жената. — Лично аз често идвам през обедните си почивки, за да я погледам. Тя повдига духа ми. Вкъщи си я имам и на плакат — дъщеря ми ми го подари. Но нищо не може да се сравни с оригинала, не мислите ли?

В гърлото ми се събира буца, но все пак успявам да се усмихна.

— Права сте. Нищо не може да се сравни с оригинала!

Докато говорим, към картината се приближава едно японско семейство. Виждам как майката посочва на дъщеря си огърлицата. И двете въздъхват щастливо, а после заемат абсолютно идентични пози — леко разкрачени крака, скръстени пред гърдите ръце, наклонени глави. И я съзерцават.

Всички тези хора се прекланят пред Сейди! Обожават я! Десетки, стотици, хиляди! А тя няма никаква представа!

Виках я от прозореца, докато не прегракнах. Обаче тя не ме чу. Или просто не иска да ме чуе. Ставам рязко и поглеждам часовника си. И без това трябва вече да тръгвам. Пет часът е. Време за срещата ми с Малкълм Гледхил, отговорник за колекциите на музея.

Връщам се във фоайето, казвам името си на рецепционистката и зачаквам встрани от група френски ученици. След малко чувам зад себе си глас:

— Госпожице Лингтън?

Обръщам се и виждам срещу себе си мъж в пурпурна риза, кестенява брада и туфички косми в ушите. Усмихва ми се и очите му проблясват. Изглежда точно като Дядо Коледа, но преди да остарее. И не може да не ми хареса.

— Здравейте! Да, аз съм Лара Лингтън!

— Приятно ми е, Малкълм Гледхил! Моля, оттук!

Повежда ме през една тайна врата зад рецепцията, след която се разкриват вити стълби. Стигаме до кабинет с изглед към Темза. Навсякъде е пълно с пощенски картички и репродукции на картини — забодени по стените, подпрени на книги или украсяващи огромния му компютър.

— Заповядайте! — подава ми той чаша чай и сяда. — Значи сте тук във връзка с платното „Момиче с огърлица“. — Застава нащрек. — От съобщението, което сте оставили, не успях да си съставя точна представа какъв е проблемът, но очевидно е… належащ, така ли?

Добре де, може би съобщението ми наистина беше малко пресилено. Не исках да разказвам цялата история на някаква си случайна рецепционистка, затова просто казах, че искам среща във връзка с картината „Момиче с огърлица“ и е въпрос на живот и смърт, държавна тайна и националната сигурност.

Е, ама в света на изкуството си е точно така, нали?!

Именно.

— Да, въпросът наистина е належащ! — кимвам. — И първото нещо, което веднага държа да кажа, е, че това не е просто някакво си „момиче“! Това е моята пралеля! Вижте!

Бръквам в чантата си и вадя оттам снимката на Сейди от старческия дом, където носи огърлицата.

— Погледнете огърлицата! — допълвам и я соча.

Знаех си, че имам основания веднага да харесам този Малкълм Гледхил! Той реагира точно така, както и се очаква от него. Очите му се разширяват. Бузите му порозовяват от вълнение. Вдига очи към мен, поглежда ме, а после отново поглежда снимката. Взира се внимателно в огърлицата на врата на Сейди. Накрая се прокашля обилно, като че ли се притеснява, че прекалено лесно се е издал.

— Да не би да твърдите — пита накрая, — че тази дама от снимката е Мейбъл от картината?

Крайно време е да изтрия това Мейбъл веднъж завинаги от главите на хората!

— Не се е казвала Мейбъл. Всъщност тя е мразела това име! Казвала се е Сейди, Сейди Ланкастър! Живяла е в Арчбъри и е била любовница на Стивън Нетълтън. Именно тя е причината, поради която той е бил изпратен във Франция!

Настъпва гробовна тишина, нарушавана единствено от дълбокото издишване на Малкълм Гледхил и последващото му поемане на дъх, при което бузите му се издуват като балони.

— Разполагате ли е някакви доказателства в полза на твърденията си? — изрича накрая той. — Някакви документи? Стари снимки, може би?

— Тя носи огърлицата, нали така? — изтъквам и усещам, че ме бодва разочарование. — Пазила я е през целия си живот! Колко още доказателства ви трябват?

— Тази огърлица съществува ли още? — Ококорва се отново домакинът ми. — У вас ли е? А дамата жива ли е още? — При тази нова мисъл очите му се ококорват дотолкова, че вече ще изскочат от орбитите си. — Защото това би било наистина…

— Опасявам се, че току-що почина — побързвам да го прекъсна, преди да е прегрял. — А що се отнася до огърлицата, в момента не е у мен, но всеки момент я очаквам.

— Така. — Малкълм Гледхил вади от джоба си шарена кърпичка и попива потта от челото си. — В случай като този са необходими множество проучвания и анализи, докато достигнем до категорични заключения…

— Това е тя! — отсичам твърдо.

— В такъв случай ще ви препратя към нашия изследователски екип. Те ще разгледат много внимателно вашите твърдения, ще проучат наличните доказателства…

Да, разбирам го. Той е длъжен да играе по правилата. Всичко да бъде официално.

— С удоволствие ще говоря с тях! — изричам мило. — И съм сигурна, че те ще се съгласят с мен. Това е тя!

В този момент забелязвам, че на монитора му е лепната картичка с репродукция на „Момиче с огърлица“. Свалям я и я поставям до снимката на Сейди от старческия дом. В продължение на известно време и двамата се взираме безмълвно в двете изображения. Две блестящи, горди очи на едната и две прихлупени, мътни — на другата. Свързани единствено от проблясващата огърлица.

— Кога почина пралеля ви? — пита тихо Малкълм Гледхил.

— Само преди няколко седмици. Но от началото на 1980-те живееше в старчески дом и не знаеше почти нищо за външния свят. Така и не разбра, че Стивън Нетълтън е станал известен. Така и не разбра, че самата тя е станала известна. Смяташе, че е никой. И точно затова толкова много държа светът да научи името й!

Малкълм Гледхил кимва и отбелязва:

— Е, ако изследователският екип стигне до заключението, че именно тя е моделът от портрета, то тогава можете да бъдете повече от сигурна, че светът ще научи името й! Наскоро нашият екип по маркетинга направи едно проучване, което показва, че картината „Момиче с огърлица“ е най-популярният портрет в галерията ни. Затова ще бъдат много щастливи, ако успеят да разширят профила й. Смятаме това платно за една от нашите най-ценни придобивки!

— Така ли? — изпъчвам гордо гърди. — Тя много би се зарадвала на този факт!

Очите на домакина ми светват и той възкликва:

— Може ли да извикам един мой колега, за да види снимката? Той проявява специален интерес към Малори и знам, че ще бъде силно заинтригуван от твърденията ви!

— Почакайте! — вдигам ръка. — Преди да извикате когото и да било, има още един проблем, по който бих искала да поговорим. Насаме! Искам да знам как изобщо сте се добрали до картината! Тя е принадлежала на Сейди! Била е лично нейна! Как се сдобихте с нея?

Малкълм Гледхил леко настръхва, след което изрича:

— Да, бях сигурен, че на някакъв етап ще стигнем и до този въпрос. След вашето телефонно обаждане аз се постарах да открия папката и прегледах всички подробности по придобиването на картината. — Отваря една папка, която още от самото начало бях забелязала на бюрото му, и вади оттам пожълтял лист хартия. — Картината ни е била продадена през 1980-те!

Продадена ли? Че кой би могъл да я продаде?!

— Ама тя е била изгубена в пожара! Никой нямаше представа къде се намира! Кой, по дяволите, ви я е продал?

— Опасявам се… — прави пауза домакинът ми, — опасявам се, че продавачът изрично помоли името му, както и подробностите по сделката да се смятат за строго поверителни!

— Строго поверителни ли? — избухвам аз. — Но картината е била на Сейди! Подарена й е лично от Стивън! Следователно, който и да е бил човекът, който се е докопал до нея, не е имал никакво право да я продава! Би трябвало да проверявате подобни неща!

— Да, и наистина ги проверяваме! — стъписва се леко Малкълм Гледхил. — Автентичността на платното беше веднага доказана. А галерията положи огромни усилия, за да докаже, че продавачът е в правото си да продаде платното. Даже ни беше представено писмо, в което продавачът защити всяко от твърденията си. Ето го в мен!

Погледът му непрекъснато отскача към листа в ръката му. Вероятно гледа името на човека, който е продал картината. Влудяваща ситуация!

— Може, но да знаете, че каквото и да ви е казал този човек, е било чиста проба лъжа! — натъртвам и го изпепелявам с поглед. — И знаете ли какво? Аз също съм данъкоплатец и също ви субсидирам! Всъщност в известен смисъл дори ви притежавам. Затова веднага искам да знам кой ви продаде тази картина! Веднага!

— Опасявам се, че имате някаква грешка — изрича спокойно Малкълм Гледхил. — Ние не сме обществена галерия и вие не ни притежавате. Но можете да ми вярвате, че аз бих искал този въпрос да се изясни точно толкова, колкото и вие! Но съм обвързан със споразумение за конфиденциалност, вследствие на което не мога да сторя почти нищо повече.

— Ами ако ви доведа полиция и адвокати? — настръхвам аз. — Ами ако обявя картината за откраднато произведение на изкуството и ви принудя да разкриете името на продавача?

Малкълм Гледхил повдига рунтавите си вежди и отбелязва:

— Е, в рамките на евентуално полицейско разследване ние няма начин да не им предоставим цялата информация, с която разполагаме!

— Чудесно! Значи го имате! Защото аз имам приятели и в полицията, ако не знаете! — добавям заплашително. — Детектив-инспектор Джеймс например! Той ще бъде крайно заинтригуван от тази история! Повтарям ви, че тази картина принадлежеше на Сейди, което означава, че сега е собственост на баща ми и неговия брат! И да знаете, че ние няма просто да си седим със скръстени ръце!

Усещам, че отново набирам скорост. Ще видят те! Ще стигна до дъното на тази история! Картините не се материализират просто ей така, от нищото! Така де!

— Разбирам загрижеността ви, госпожице Лингтън! — изрича Малкълм Гледхил. — Но бъдете уверена, че галерията приема изключително на сериозно въпроса за правата на собственост върху произведенията на изкуството!

Но не смее да ме погледне в очите. Погледът му непрекъснато скача към листа в ръцете му. Към името, което фигурира там. Сигурна съм, че го вижда! Бих могла да се хвърля през бюрото, да го съборя на земята и да…

Глупости.

— Е, благодаря за отделеното време! — изричам с официален тон. — Сигурна съм, че скоро пак ще се видим.

— Разбира се — кимва Малкълм Гледхил и затваря папката. — Но преди да си тръгнете, имате ли нещо против да извикам колегата си Джереми Мъстоу? Сигурен съм, че той ще бъде изключително щастлив да се запознае с вас и да види снимката на вашата пралеля…

Само след няколко минути в кабинета влиза върлинест мъж с протъркани ръкави и изпъкнала адамова ябълка.

Зяпва снимката на Сейди и през две секунди повтаря:

— Забележително!

Накрая вдига очи и казва:

— Сблъскахме се с огромни трудности в откриването на някаква информация за това платно. Документите и снимките от онова време са невероятно оскъдни на брой, а когато най-сетне изследователите се върнаха в селото, оказа се, че съвременниците на твореца са починали и вече никой не си спомня нищичко! И, разбира се, беше прието, че името на модела наистина е Мейбъл. — Тук сбърчва чело. — Доколкото си спомням, в началото на 1990-те беше публикуван научен доклад, в който се изказваше хипотезата, че моделът е някаква прислужница в дома на Малори и че родителите му са се противопоставили на връзката им по класови причини, поради което той бил изпратен във Франция.

Идва ми да се разсмея от сърце. Значи някой просто си е измислил някаква история и я е нарекъл научен доклад?

— Да, момиче на име Мейбъл действително е съществувало — обяснявам търпеливо. — Но не тя е моделът! Стивън е наричал Сейди „Мейбъл“ само за да я ядоса. Били са любовници — допълвам. — И всъщност точно затова е бил изпратен във Франция!

— Така ли? — ококорва се Джереми Мъстоу и ме поглежда със съвсем различни очи. — Значи… именно вашата пралеля е онази Мейбъл от писмата?

— Писмата! — намесва се Малкълм Гледхил. — Ама, разбира се! Как можах да забравя за тях! Мина доста време, откакто не съм ги преглеждал!

— Писма ли? — поглеждам аз ту единия, ту другия. — Какви писма?

— В архива си имаме една връзка стари писма, писани от Малори — обяснява Джереми Мъстоу. — Един от малкото документални източници за живота му, спасени след смъртта му. Не е много ясно дали всичките са били изпратени, но за едно конкретно е ясно, че е било изпратено и после върнато по пощата. За нещастие адресът е бил надраскан със синьо-черно мастило, така че въпреки съвременните технологии ние не бяхме в състояние да…

— Много се извинявам — прекъсвам го рязко аз, — но може ли за момент да ги видя?

* * *

Когато след малко повече от час излизам от галерията, мозъкът ми гъмжи от разнообразни мисли. Затворя ли очи, единственото, което виждам, са избелели ръкописни изречения на миниатюрни листчета хартия за писма.

Не прочетох всичките му писма. Бяха прекалено лични, пък и аз разполагах само с няколко минути, за да ги погледна. И все пак прочетох достатъчно, за да съм сигурна. Да, той наистина я е обичал. Даже и след като е бил изпратен във Франция. Даже и след като е научил, че се е омъжила за друг.

Сейди е прекарала целия си живот в очакване на отговора на своя въпрос. А сега знам, че за него е било същото — той също е останал в очакване. И въпреки че тази любов се е случила преди седемдесет години, и въпреки че и Стивън е мъртъв, и Сейди е мъртва, и никой не може да стори повече нищо по този въпрос, аз все пак кипя от възмущение, докато крача по тротоара на двайсет и първи век. Било е толкова нечестно! Било е несправедливо! Те би трябвало да бъдат заедно! Вече няма никакво съмнение, че някой е спирал писмата му, преди да стигнат до Сейди. Най-вероятно онези нейни зли викториански родители.

И тя си е седяла в селцето, без да има никакво понятие за истината. Мислела си е, че е била използвана. Била е прекалено горда, за да тръгне след него и сама да разбере как стоят нещата. И е приела предложението на почтената партия, която са й намерили, само като глупав жест на отмъщение. Вероятно се е надявала, че Стивън ще се появи на венчавката. Дори когато вече се е приготвяла за сватбата си, тя безсъмнено се е надявала да се случи чудо. А той я е предал.

Не мога да го понеса! Иска ми се да можех да се върна назад във времето и всичко да оправя! Само да можеше Сейди да не се омъжва за онзи тъпоглавец! Само да можеше Стивън да не заминава за Франция! Само да можеше родителите й да не я бяха хващали… Само да можеше…

Не, стига с това „само да можеше“! Няма никакъв смисъл. Той отдавна е мъртъв. Тя също е мъртва. Край на историята!

Реката от хора покрай мен се стича по посока на гара „Ватерло“, обаче аз все още нямам сили да се прибера в малкото си апартаментче. Имам нужда от чист въздух. Искам да погледна на нещата и от друг ъгъл. Проправям си път през група туристи и се насочвам към моста „Ватерло“. Последния път, когато бях тук, над него се бяха свъсили мрачни сиви облаци. Сейди стоеше на перилата. А аз крещях отчаяно в празнотата.

Но тази вечер е топла и приятна. Темза като никога е синя и тук-там се забелязват вълнички. По нея се носи едно туристическо корабче, а двама души на палубата му махат по посока на „Лондонското око“.

Спирам на абсолютно същото място, където бяхме преди, и се взирам по посока на Биг Бен. Но всъщност не виждам нищо. Съзнанието ми остава приковано в миналото. Продължавам да виждам избелелите драскулки на Стивън. Продължавам да чувам старомодните му фрази. Продължавам да си го представям, седнал на една скала във Франция, пишещ писмо до Сейди. Продължавам да чувам дори далечен оркестър от двайсетте, свирещ чарлстон…

Чакайте малко!

Ама някъде тук наистина свири оркестър от двайсетте!

Постепенно фокусирам погледа си върху сцената, която се разиграва пред мен. На неколкостотин метра от мен, в Джубили Гардънс, са се събрали много хора. Върху големия квадрат от трева е издигната дървена сцена. И там един оркестър действително свири джаз. Хората танцуват. Вярно, бе! Нали има джаз фестивал! Онзи, за който ни продадоха билети, когато бяхме с Ед. Онзи, за който все още имам билет, пъхнат някъде в чантата ми.

Не помръдвам от моста. Известно време продължавам да гледам сцената. Оркестърът свири чарлстон. На сцената танцуват момичета в костюми от двайсетте и подхвърлят буйно ресни и мъниста. Виждам блесналите им очи, бързите им крака и подскачащите пера. И внезапно, точно насред тълпата, зървам… мисля, че забелязах…

Не! Не е възможно!

За момент оставам вцепенена. А после, без да позволявам на мозъка си да мисли онова, което се опитва да мисли, без да позволявам на нито едно зрънце надежда да пусне кълнове в мен, аз се обръщам и бавно тръгвам по моста, а после спокойно слизам по стълбите. Незнайно как, но се насилвам да не бързам и да не тичам. Просто се движа неотклонно по посока на музиката, дишаща тежко, стиснала здраво юмруци.

Над подиума е опънат огромен банер, в двата му края висят гроздове сребристи балони, а един тромпетист в блестящо сако се изправя и засвирва соло. Хората са се стълпили до сцената и гледат танцуващите чарлстон, а малко по-нататък е поставен и дансинг за желаещите да опитат — малко по-ниска дървена платформа. Някои от танцуващите там са по дънки, други си мислят, че са в костюми от двайсетте. Всички се възхищават на костюмите и ги сочат един на друг, но за мен те са пълни боклуци. Дори и момичетата на сцената. Облечени са в обикновени имитации — с изкуствени пера, пластмасови перли, съвременни обувки и грим от двайсет и първи век. Изобщо не са автентични. Изобщо не приличат на момичета от двайсетте! Изобщо не приличат на…

Заковавам се на място. Сърцето ми скача в петите. Бях права!

Тя е точно до оркестъра, във вихъра на танца. Облечена е в бледожълта рокля, с бледожълта лента, стегнала тъмната й коса. Повече от всеки друг път прилича на фиданка. Главата й е отметната назад, очите й са затворени и тя изглежда така, сякаш иска да се изолира от целия свят. Хората танцуват през нея, тъпчат краката й и я ръгат непрекъснато, но тя като че ли изобщо не забелязва.

Само един бог знае какво е правила през последните няколко дена!

Докато я гледам, тя изчезва зад две кискащи се момичета с дънкови якета и аз усещам в сърцето си неистова паника.

— Сейди! — крещя и започвам да разбутвам тълпата. — Сейди! Аз съм, Лара!

Зървам я отново. Очите й са широко отворени. Значи ме е чула!

— Сейди! Тук съм! — Започвам да махам енергично с ръце и неколцина от танцуващите се обръщат, за да видят на кого махам.

В този момент тя вече ме забелязва и цялото й тяло застива. Изражението й е неразгадаемо и с всяка следваща крачка към нея тревогата в душата ми нараства. През последните няколко дена промених изцяло гледната си точка за Сейди. Тя не е просто момиче. Тя не е дори моят ангел-пазител. Тя е част от историята на изкуството! Тя е прочута! И дори не го знае!

— Сейди! — изричам, останала без дъх. Не знам откъде да започна. — Много съжалявам! Търсих те къде ли не!

— Е, надали си търсила много усърдно! — отбелязва тя и оглежда оркестъра, без да дава вид, че е развълнувана от появата ми.

И пряко разума си аз усещам как в гърдите ми се надига познатото възмущение.

— Напротив, даже повече от усърдно! Прекарах дни наред в издирването ти! Виках, крещях, търсих те… Нямаш представа през какво ми се наложи да премина!

— Всъщност имам — изкисква се тя. — Видях как те изхвърлиха от онова кино. Беше много смешно!

— Ти беше там?! — ококорвам се аз. — И защо тогава не ми отговори?

— Все още бях разстроена! — отсича и вирва гордо брадичка. — Затова не сметнах, че има смисъл да ти се обаждам!

Типично за нея! Трябваше да се сетя, че няма толкова лесно да й мине!

— Ходих къде ли не — продължавам. — И открих много интересни неща! Непременно трябва да ти разкажа!

Опитвам се да измисля по-тактичен начин да я въведа в темата за Арчбъри и Стивън, и портрета й, но ето че най-неочаквано Сейди вдига очи към мен и изрича с нехаен тон:

— Липсваше ми!

Толкова се втрещявам, че едва не падам от коня. Незнайно защо носът ме засърбява и аз енергично го разтривам.

— Ами… ти на мен също. Много ми липсваше! — Инстинктивно вдигам ръце, за да я прегърна, но веднага след това осъзнавам колко безпредметен би бил този жест и унило ги свалям. — Сейди, чуй ме! Трябва да ти кажа нещо много важно!

— И аз трябва да ти кажа нещо много важно! — прекъсва ме със задоволство тя. — Знаех си, че тази вечер ще дойдеш! И всъщност те чаках!

Виж я ти! Тя май наистина се мисли за вездесъщо божество!

— Нямаше как да знаеш — отбелязвам спокойно. — Дори и аз нямах представа, че ще дойда. Бях тръгнала да се прибирам у дома. И съвсем случайно се озовах наоколо. Чух музиката, приближих се и…

— Напротив, знаех! — настоява тя. — А ако не се беше появила, смятах да те намеря и да те накарам да дойдеш! И знаеш ли по каква причина? — Очите й заблестяват и тя започва да върти очи, обхождайки с поглед тълпата.

— Сейди! — опитвам се да привлека вниманието й аз. — Моля те, чуй ме! Аз трябва да ти кажа нещо наистина много важно! Но трябва да отидем на някое по-тихо място, защото сигурно за теб ще бъде голям шок…

— Аз пък трябва да ти покажа нещо наистина много важно! — Тя дори не ме чува. — Ето! — Посочва победоносно. — Погледни!

Проследявам погледа й и присвивам очи, за да различа обекта на нейното внимание, и ахвам ужасено.

Ед!

Стои встрани от дансинга. Държи пластмасова чаша, гледа оркестъра и от време на време пристъпва напред-назад в такт с музиката, сякаш от чувство на дълг. Не изглежда никак ентусиазиран. Като го гледам, ми идва да се разсмея. Стига, разбира се, да не ми идваше първо да си намеря някоя дребна кутийчица и да се завра в нея, за да не ме види!

— Сейди! — Хващам се за главата. — Какво си направила, за бога?!

— Върви и поговори с него! — избутва ме напред тя.

— Не! — провиквам се ужасено. — Не се дръж като глупачка!

— Хайде, върви!

— Но аз не мога да говоря с него! Той ме мрази! — Побързвам да се обърна и да се скрия зад група танцуващи, преди Ед да ме е забелязал. Само като го видях, в главата ми нахлуха толкова много спомени! Все такива, които изобщо не искам да си спомням. — Но защо изобщо си го накарала да дойде тук? — промърморвам по посока на Сейди. — Какво точно се опитваш да постигнеш?

— Почувствах се виновна — отговаря тя и ме поглежда обвинително, сякаш вината всъщност е изцяло моя. — А аз не обичам да се чувствам виновна! Затова реших да направя нещо по този въпрос!

— Затова отиде при него и пак му се разкрещя, така ли? — възкликвам и поклащам невярващо глава.

Само това ми трябва сега! Тя очевидно го е пришпорила дотук под заплаха от жестока смърт. Той най-вероятно си е планирал една тиха, спокойна вечер, а сега се озовава насред някакъв си тъп джаз фестивал, насред купища танцуващи двойки, при това съвсем сам! И сигурно това е най-отвратителната вечер в живота му! А тя сега очаква от мен да говоря с него!

— Нали той беше твой, а? Нали аз съм провалила всичко? Какво стана с тези неща?

Сейди примигва, но главата й си остава все така гордо вдигната. Виждам я как наблюдава Ед през тълпата. За кратко в погледа й се появява копнеж, но веднага след това тя се обръща и казва:

— В крайна сметка се оказва, че не е мой тип! Прекалено е… жив! Както и ти. Вие сте превъзходна двойка! Хайде, заминавай при него! И го покани на танц! — И пак се опитва да ме избута по посока на Ед.

— Сейди! — поклащам глава. — Оценявам усилието, което правиш. Но не мога просто ей така да отида при него и всичко да се оправи! Не е нито подходящото време, нито подходящото място! А сега можем ли да отидем някъде, за да поговорим, моля?

— Разбира се, че е и подходящото време, и подходящото място! — срязва ме моята пралеля. — Нали точно затова той е тук! Точно затова и ти си тук!

— Аз не затова съм тук! — разкрещявам се аз, изгубила търпение. Ще ми се да можех да я сграбча за рамото и да я разтърся. — Сейди, не разбираш ли, че трябва да поговорим? Наистина е сериозно! Има много неща, които трябва да ти кажа! Затова се налага да се концентрираш! Налага се да ме чуеш най-сетне! Забрави за момент за Ед и мен! Става въпрос за теб! И за Стивън! И за вашето минало! Разбрах какво се е случило! Открих картината!

Прекалено късно. Прекалено късно осъзнавам, че оркестърът е спрял, хората вече не танцуват, а някакъв тип на сцената изнася реч. Или поне се опитва да изнася реч, обаче всички са се обърнали към мен и ме зяпат как крещя към празното пространство като пълна откачалка.

— Извинете! — преглъщам. — Аз… не исках да ви прекъсвам. Продължавайте!

Не смея да погледна към мястото, където стои Ед. Пряко всякакви надежди се надявам вече да му е писнало и да си е тръгнал. Но къде ти този късмет! Той си стои все така там и ме зяпа — така, както и всички останали.

Идва ми да потъна в земята от срам. По цялото ми тяло преминават тръпки на унижение, когато той поема през дансинга право към мен. Не се усмихва. Дали е чул как споменавам името му?

— Открила си картината? — прозвучава като шепот гласът на Сейди и очите, които обръща към мен, са изгубили блясъка си. — Открила си картината на Стивън?!

— Да — промърморвам под нос. — Трябва непременно да я видиш! Възхитителна е!

— Лара! — Ед вече е стигнал до мен. Когато го виждам толкова близо, в главата ми нахлуват спомени от „Лондонското око“ и всичките хаотични чувства от онзи момент се завръщат.

— О! Ами… здравей! — смотолевям.

— Къде е? — опитва се да ме дръпне за ръката Сейди. — Къде е?

Ед пристъпва към мен точно толкова неудобно, колкото се чувствам и аз. Скрил дълбоко ръце в джобовете си, лепнал намръщената физиономия на лицето си, той отбелязва мрачно:

— Значи все пак дойде. — Очите ни за момент се срещат, а след това той извръща поглед. — Не бях много сигурен дали ще дойдеш.

— Ами… хммм… — Прочиствам гърлото си. — Просто си казах, нали знаеш…

Опитвам се да говоря смислено, но е почти невъзможно при наличието на Сейди, която се бори за моето внимание.

— Какво по-точно откри? — Сега тя е точно пред мен. Гласът й звучи пискливо и настойчиво. Сякаш внезапно се е събудила и е осъзнала, че аз може би наистина й нося важна новина. — Кажи ми!

— Ще ти кажа! Само изчакай! — Опитвам се да говоря незабележимо с крайчеца на устните си, обаче Ед е прекалено проницателен, за да изпусне нещо.

— Какво ще ми кажеш? — пита и оглежда лицето ми.

— Хммм…

— Кажи ми! — настоява Сейди.

Добре де, ама не мога да се справя с тази ситуация! И Сейди, и Ед стоят пред мен и чакат отговори. Очите ми се стрелкат между единия и другия. Всеки момент Ед ще реши, че аз наистина съм луда, и ще си тръгне.

— Лара? — Ед прави стъпка към мен. — Добре ли си?

— Да. Искам да кажа… искам да… — Поемам си дълбоко дъх. — Искам да ти кажа, че много съжалявам, че тогава си тръгнах толкова бързо от срещата ни! И много съжалявам, че си решил, че те гоня за някаква работа. Защото не е така! Изобщо не е така! И искрено се надявам, че най-сетне ще ми повярваш!

— Престани да говориш с него! — прекъсва ме гневно Сейди, но аз не помръдвам и мускулче.

Тъмните, сериозни очи на Ед са вперени в моите и аз не мога да се откъсна от тях.

— Всъщност аз вече ти вярвам — отговаря той. — И също искам да ти се извиня. Онзи ден преиграх. Не ти дадох никакъв шанс да ми обясниш. И след това съжалих. Дадох си сметка, че с лека ръка съм изхвърлил нещо… много важно… приятелство, което беше…

— Какво? — прошепвам.

— Хубаво — отвръща той. — Мисля, че между нас имаше нещо хубаво. Нали? — И ме поглежда въпросително.

Това е моментът да кимна и да кажа „да“. Но не мога да оставя нещата на този етап. Аз не искам просто хубаво приятелство. Искам си обратно онова чувство! Същото, което се събуди, когато той ме прегърна и ме целуна! Искам си него! Това е истината!

— Искаш да бъда само твоя… приятелка? — насилвам се да изрека думата и най-сетне забелязвам някаква промяна във физиономията му.

— Престани! Говори с мен! — Сейди се завихря около Ед и започва да крещи в ухото му: „Престани да говориш с Лара! Махай се!“. За момент погледът му отново става стъклен и на мен ми е ясно, че той я е чул, обаче не прави нищо по въпроса. Не помръдва. Очите му се присвиват в топла, съвсем искрена усмивка.

— Искаш да знаеш истината ли? Мисля, че ти си моят ангел-пазител!

— Какво? — опитвам се да се засмея аз, но като че ли не се получава много добре.

— Знаеш ли какво е някой да връхлети в живота ти без никакво предупреждение? — пита Ед и поклаща глава, отдаден на спомени. — Когато ти се приземи в офиса ми, през главата ми мина мисълта: „Коя, по дяволите, пък е тази?“. Обаче ти ме разтърси добре. Върна ме към живота в момент, когато се движех по пълна инерция. Ти беше точно онова, от което имах нужда! — Поколебава се, след което добавя: — Ти си точно онова, от което имам нужда! — Гласът му става по-нисък и по-дрезгав. Очите му излъчват нещо, от което буквално ме побиват тръпки.

— Ами, аз също имам нужда от теб — отвръщам сдържано. — Значи сме квит, а?

— Не, нямаш! — усмихва се тъжно той. — Ти си се справяш много добре и сама!

— Окей — кимвам, замълчавам, а после най-внезапно изтърсвам: — Може и да нямам нужда от теб, но със сигурност… те желая!

В продължение на няколко секунди никой от нас не казва нищо. Очите му са приковани в моите. Сърцето ми бие толкова силно, че почти го чувам.

— Махай се, Ед! — изпищява внезапно Сейди в ухото му. — По-късно ще се разбирате!

Виждам как Ед примигва при звука от гласа й и усещам познато грозно предчувствие. Ако Сейди и този път ми обърка нещата, аз ще, ще…

— Тръгвай си! — пищи неуморно тя. — Кажи й, че по-късно ще й се обадиш! Махай се! Върви си у дома!

Идва ми да й се разкрещя: „Престани! Остави го на мира!“. Но съм напълно безсилна. Просто трябва да гледам как очите на Ед проблясват, когато я чува, и когато разбира какво казва тя. Все едно отново наблюдавам картинката с Джош. Тя отново проваля всичко.

— Знаеш ли — обажда се внезапно Ед, сякаш току-що се е сетил за нещо, — понякога човек чува един странен глас в главата си. Нещо като… инстинкт.

— Да, знам — изричам тъжно. — Чуваш глас и той има послание за теб, и ти казва да си вървиш. Разбирам.

— Не, казва ми точно обратното! — отсича Ед, прави крачка към мен и сграбчва раменете ми. — Казва ми никога повече да не те пускам да си отидеш! Казва ми, че ти си най-хубавото нещо в моя живот и този път да гледам да не прецакам всичко!

И преди да съм успяла да си поема дъх, той се привежда към мен и ме целува. Ръцете му ме обгръщат — силни, сигурни, решителни.

Направо не мога да повярвам на случващото се! Той не си тръгва! Той не слуша Сейди! Какъвто и да е гласът, който е в главата му, той не е… нейният!

Накрая той се отдръпва от мен и ми се усмихва. Нежно отмахва кичур, паднал пред очите ми. Аз му се усмихвам в отговор, останала без дъх, едва устоявайки на изкушението да го придърпам към себе си за още една целувка.

— Искаш ли да танцуваме, момиче на двайсетте? — пита той.

Аз искам да танцувам. Искам дори да правя нещо много повече от това. Искам да прекарам с него цялата вечер и цялата нощ!

Поглеждам крадешком към Сейди. Тя се е отдалечила на няколко крачки от нас и изучава обувките си. Раменете й са приведени, ръцете — извити в някакъв сложен момичешки възел. Вдига очи към мен, свива рамене и ми се усмихва, признавайки се за победена.

— Танцувай с него! — подканя ме. — Няма проблеми. Ще почакам.

Чакала е години, десетки години наред, за да научи истината за Стивън. И ето че сега е готова да почака още мъничко, за да ме остави да танцувам с Ед.

Сърцето ми се къса от болка. Ако можех, бих я прегърнала.

— Не — поклащам глава и тихо изричам: — Сега е твой ред. — Обръщам се към Ед, поемам си дълбоко дъх и казвам: — Ед, искам да ти разкажа за моята пралеля! Тя съвсем наскоро се спомина.

— Така ли? О, извинявай, не знаех! — поглежда ме озадачено той. — Искаш ли да поговорим за нея на вечеря?

— Не! Искам да ти разкажа за нея още сега! — Издърпвам го в края на дансинга, максимално далече от оркестъра. — Това наистина е много важно! Казваше се Сейди и през двайсетте е била много влюбена в едно момче на име Стивън. И си е мислела, че той е копеле, което я е използвало, а после е забравило за нея. Обаче той я е обичал! Сигурна съм, че е така! Даже след като са го изпратили във Франция, пак я е обичал!

Думите ми се леят като планински поток — бързо, неумолимо. Гледам директно към Сейди. Трябва да й предам посланието си! Трябва да я накарам да ми повярва!

— Че откъде можеш да знаеш? — вирва гордо брадичка тя, надменна, както винаги. — Какви ги говориш изобщо?

— Знам, защото той й е писал много писма от Франция — говоря уж на Ед, но всъщност отговарям на Сейди. — И защото е оставил образа си в огърлицата! И защото никога повече не е нарисувал портрет, през целия си живот! Хората го умолявали, обаче той казвал: „Вече нарисувах онази, която исках да нарисувам!“. И когато човек види портрета, разбира веднага защо! Защото за какво му е да рисува когото и да било друг след Сейди? — Тук познатата буца в гърлото ми отново се връща. — Тя е била най-красивото нещо на света! Тя е била бляскава! И е носела една огърлица… Когато видиш огърлицата в портрета, всичко ще ти се изясни. Той я е обичал! Въпреки че тя е прекарала целия си живот, без да го знае! Въпреки че е доживяла до сто и пет години, без да получи своя отговор! — Тук изтривам една издайническа сълза от бузата си.

Ед очевидно е онемял. Което надали е изненадващо. В един момент се целуваме. В следващия аз изливам върху него порой от семейна история.

— Къде видя картината? Къде е? — Сейди пристъпва към мен и аз виждам, че тя цялата трепери. — Беше изгубена. Изгоря…

— Ами ти познаваше ли добре пралеля си? — пита едновременно с нея Ед.

— Не я познавах приживе. Но след като тя почина, аз отидох до Арчбъри, където е прекарала детството и младостта си. Оказва се, че той е станал много известен! — Обръщам се към Сейди. — Стивън е прочут художник!

— Прочут ли? — ококорва се Сейди.

— Там има цял музей, посветен на него. Кръстил се е Сесил Малори! Открит е дълго след смъртта си. А портретът е една от най-известните му творби! Спасен е и сега се намира в една галерия и всички се прехласват пред него, и… трябва да го видиш! Непременно трябва да го видиш!

— Сега. — Гласът на Сейди е толкова тих, че едва я чувам. — Моля те, сега!

— Звучи страхотно! — изрича учтиво Ед. — Някой ден наистина ще трябва да го видим! Бихме могли да разгледаме някои галерии, да обядваме…

— Не, сега! — тегля го за ръката аз. — Веднага! — Поглеждам към Сейди и подканям и двамата: — Хайде!

* * *

Седим си тримата на кожената пейка и мълчим. Сейди е до мен. Аз — до Ед. Откакто дойдохме в галерията, Сейди не е отронила и думица. Когато зърна портрета, имах чувството, че ще припадне. Просто проблесна безмълвно и се вторачи в картината, а после издиша продължително, сякаш е задържала дъха си в продължение на цял час.

— Удивителни очи! — обажда се по едно време Ед.

От време на време ме поглежда притеснено, като че ли не е много сигурен как се очаква от него да реагира в тази ситуация.

— Да, удивителни са — кимвам, но не мога да се концентрирам върху него. — Добре ли си? — прошепвам на Сейди. — Знам, че за теб беше голям шок!

— Добре съм — отговаря Ед, но очевидно е шашнат. — Благодаря, че попита!

— Аз също съм добре — поглежда ме унило Сейди. А после пак се обръща към картината.

Вече ходи съвсем близо до нея, за да види портрета на Стивън, скрит в нейната огърлица, и за момент лицето й бе дотолкова разкривено от любов и тъга, че се наложи да извърна очи, за да й дам миг усамотение.

— От галерията правили някакви проучвания — уведомявам Ед. — Оказва се, че тя е най-популярната сред портретите тук! И смятат да пуснат на пазара серия продукти с образа й! Може би плакати и чаши за кафе. Тя ще стане много прочута!

— Чаши за кафе ли? — стряска се Сейди и тръсва глава. — Колко вулгарно! — Но от вниманието ми не убягва гордостта, проблясваща в очите й. — И на какво друго ще ме сложат?

— Както и върху кърпи за сервиране на чай, пъзели… — отговарям й, като че ли информирам Ед. — На каквото се сетиш! И ако тя някога се е притеснявала, че не е оставила никаква следа на този свят… — Нарочно оставям изречението си недовършено.

— Хей, значи имаш доста известна роднина! — повдига вежди Ед. — Сигурно семейството ти е много гордо!

— Не съвсем — изричам след кратка пауза. — Но съвсем скоро ще стане!

— Мейбъл — чете Ед от книгата, която настоя да купим на влизане. — Тук пише: „Смята се, че моделът се е казвала Мейбъл“.

— Да, така са мислели всички — кимвам. — Защото на гърба на картината пише: „Моята Мейбъл“.

— Мейбъл ли?! — извърта се рязко Сейди и ме поглежда толкова ужасено, че не мога да не се изкискам.

— Обаче аз им разказах за шегата между нея и Сесил Малори — побързвам да обясня. — Това е нейният прякор, с който той я е дразнел, но всички си помислили, че е истинското й име!

— Да ви приличам случайно на някоя си Мейбъл, а?!

Периферното ми зрение е привлечено от някакво движение. За моя огромна изненада виждам в залата да се появява Малкълм Гледхил.

Когато ме вижда, той се усмихва сконфузено и премества куфарчето си от едната си ръка в другата.

— О, госпожице Лингтън! Здравейте! След нашия разговор днес реших, че няма да е зле да дойда и отново да я огледам…

— Аз също — кимвам. — Бих искала да ви представя… — започвам, но в този момент осъзнавам, че се каня да му представя Сейди. — … Ед! — побързвам да обърна ръката си в другата посока. — Това е Ед Харисън. Малкълм Гледхил. Той отговаря за тази колекция.

Малкълм се присъединява към триото ни на пейката и в продължение на няколко секунди всички се взираме безмълвно в платното.

— Значи картината е в галерията ви от 1982 година — обажда се накрая Ед, като чете от книгата. — Защо семейството е решило да я продаде? Странен ход, не мислите ли?

— Добър въпрос! — отсича Сейди, внезапно събудила се от транса си. — Тя принадлежеше на мен! Никой не е имал право да я продаде!

— Добър въпрос! — повтарям послушно и аз. — Тя е принадлежала на Сейди. И никой не е имал право да я продаде!

— И онова, което най-много искам да знам, е — кой точно я е продал? — суфлира ми тя.

— Кой точно я е продал, това е най-важното! — повтарям като ехо аз.

— Да, кой по-точно я е продал? — потретя Ед.

Малкълм Гледхил се помества притеснено на пейката до нас.

— Както ви казах и днес, госпожице Лингтън, задължени сме да пазим тази тайна с клауза за конфиденциалност! Така че докато не бъде направено официално запитване, галерията не е в състояние да…

— Окей, окей! — побързвам да го прекъсна. — Разбрах. Не можете да ми кажете. Но аз все пак ще разбера! Това платно е принадлежало на семейството ми! Ние заслужаваме да знаем истината!

— И така, да видим правилно ли съм разбрал! — намесва се Ед, най-сетне демонстриращ някакъв интерес към ситуацията. — Казвате, че някой е откраднал платното, така ли?

— Нямам представа — свивам рамене. — Знае се, че години наред го е нямало, а после най-внезапно се е появило тук! Единственото, което знаем, е, че е било продадено на галерията в началото на 1980-те, обаче нямам представа от кого.

— А вие знаете ли? — обръща се Ед към Малкълм Гледхил.

— Да, знам — кимва неохотно той.

— Е, не можете ли да й кажете?

— Не точно… хммм… не.

— Това да не би да е някаква държавна тайна? — извисява глас Ед. — Да не би да е свързано с разработката на оръжия за масово унищожение? Да не би националната сигурност да е поставена на карта?!

— Не точно — отговаря Малкълм, по-притеснен от всякога. — Но в споразумението има клауза за конфиденциалност и…

— Окей! — Ед автоматично превключва на бизнес вълна, поемайки контрол върху ситуацията. — Още утре сутринта ще ви изпратя адвокат по въпроса! Това е абсурдно!

— Да, повече от абсурдно! — пригласям, окуражена от грубия маниер на кавалера си. — И ние няма да търпим подобно отношение! Знаете ли, че чичо ми е Бил Лингтън? Сигурна съм, че той ще използва всички налични ресурси, за да пребори тази… абсурдна клауза за конфиденциалност! Защото картината е наша!

Малкълм Гледхил изглежда като хванат в капан.

— Но споразумението изрично постулира… — смотолевя, но не довършва.

Виждам, че очите му непрекъснато шарят по посока на куфарчето.

— Папката там ли е? — питам, озарена от внезапно вдъхновение.

— Съвсем случайно е — отговаря предпазливо той. — Ще нося документите у дома, за да ги проуча отново. Копия, разбира се.

— Е, значи нищо не ви пречи да ни покажете споразумението — снишава глас Ед. — Няма да ви издадем!

— Не бих могъл да ви покажа абсолютно нищо! — Малкълм Гледхил едва не пада от пейката от ужас. — Както вече нееднократно изтъкнах, информацията е строго секретна!

— Разбира се — заговарям аз успокояващо. — Ние ви разбираме. Но може би бихте могли да ни направите една малка услуга и да проверите точната дата на продажбата. Тя не е строго секретна, нали?

Ед ме поглежда неразбиращо, но аз се преструвам, че не съм го забелязала. В главата ми вече зрее друг план. Такъв, който Ед надали ще разбере.

— Доколкото си спомням, било е през юни 1982 година — отговаря Малкълм Гледхил.

— Но точната дата? Бихте ли погледнали за момент споразумението? — изричам любезно и разширявам невинно очи. — Моля ви! Много ще ни помогнете!

Малкълм Гледхил ме поглежда подозрително, но очевидно не може да измисли никаква причина, за да ми откаже. Привежда се, щраква ключалката на куфарчето си и изважда оттам една папка.

Улавям погледа на Сейди и посочвам леко с глава Малкълм.

— Какво? — пита тя.

За бога! И тя нарича мен бавно загряваща! Отново кимвам по посока на Малкълм Гледхил, който в момента приглажда един лист хартия.

— Какво? — тросва ми се тя. — Какво се опитваш да ми кажеш?

— Етооо — проточва той и си слага очилата за четене. — Нека видим точната датааа…

Ако продължавам да отмятам глава, сигурно ще се откъсне от врата ми. Имам чувството, че всеки момент ще издъхна от отчаяние. Там, в този лист, има информация, която ни трябва! Информация на живот и смърт! Точно там! На разположението на всички, притежаващи призрачна, невидима природа. А Сейди продължава да ме гледа неразбиращо.

— Погледни! — промърморвам тихичко. — Погледни името! Погледни го!

— О! — Най-сетне загря! Една наносекунда по-късно вече стои точно за Малкълм Гледхил и наднича през рамото му.

— Какво да погледна? — обажда се Ед сащисано, но аз почти не го чувам. Жадно наблюдавам Сейди как чете, виждам я как се смръщва, после ахва и накрая вдига очи.

— Уилям Лингтън! Продал я е за петстотин хиляди паунда!

— Уилям Лингтън ли? — зяпвам аз. — Искаш да кажеш… чичо Бил?!

Думите ми оказват моментален и доста краен ефект върху нещастния Малкълм Гледхил. Той подскача от мястото си, притиска писмото до гърдите си, пребледнява, после почервенява, пак поглежда писмото, после пак го притиска към гърдите си.

— Какво… какво казахте, моля?

На мен самата ми е доста трудно да го повярвам.

— Уилям Лингтън е човекът, продал картината на галерията — изричам с надеждата да прозвуча твърдо, но всъщност едва чувам гласа си. — Това е името под вашето споразумение!

— Хайде бе! Шегуваш се! — блясват очите на Ед. — Собственият ти чичо?

— За половин милион паунда!

Малкълм Гледхил изглежда така, сякаш всеки момент ще избухне в сълзи.

— Нямам представа как се сдобихте с тази информация! — обръща се жалостиво той към Ед. — Моля ви! Вие се свидетел на факта, че аз не съм разкривал нищо пред госпожицата! Нали така?!

— Значи тя е права, така ли? — повдига вежди Ед.

Ала това като че ли още повече паникьосва горкия човечец.

— Нямам право да кажа дали е права или не… дали… — Не довършва и попива потта от челото си. — Вие сте свидетел, че този документ нито за миг не е напускал ръцете ми, нито за миг не е бил оставян без надзор, нито за миг…

— Няма нужда да се укорявате — махва спокойно с ръка Ед. — Тя чете мисли!

Главата ми започва да бучи от мисли, които се завъртат в кръг, докато се опитвам да превъзмогна шока си и да осмисля наученото. Чичо Бил е притежавал картината. Чичо Бил е продал картината. В този миг в съзнанието ми зазвучават думите на татко: „… бяха сложени на склад и години наред стояха там. На никого не му се занимаваше с тези стари вещи. Докато накрая Бил се зае и оправи всичко… Трудно е да си го представиш днес, но тогава Бил не беше от най-работливите…“.

Вече всичко става ясно. Чичо ми очевидно е открил картината, разбрал е, че има висока стойност, и я е продал на Лондонската портретна галерия чрез тайно споразумение.

— Добре ли си? — докосва ръката ми Ед. — Лара?

Но аз не мога да помръдна. Сега мисълта ми се завърта в още по-големи кръгове отпреди. По-широки кръгове. Започвам да събирам две и две. Да събирам осем и осем. И ето че стигам до сто милиона.

Бил е основал компанията си „Кафе Лингтън“ през 1982 година.

През същата година, през която тайничко е спечелил половин милион, като е продал картината на Сейди.

И сега, най-сетне, най-накрая всичко си идва на мястото. Всичко се връзва. Той е разполагал с петстотин хиляди паунда, за които никой не е знаел. Петстотин хиляди паунда, които никога не е споменавал. В нито едно интервю. На нито един семинар. Дори в книгата си.

Изпадам в пълна безтегловност, докато осъзнавам значимостта на този факт. Значи всичко е било лъжа. Целият свят си мисли, че той е гений на бизнеса, който е започнал с две малки монети. Е, по-скоро с половин милион банкноти!

И е прикрил добре този факт, така че никой да не разбере. Сигурно е разбрал, че картината е на Сейди още в мига, в който я е зърнал. Сигурно е разбрал, че е била нейна. Но е оставил света да си мисли, че момичето от портрета е на някаква си тъпа слугиня на име Мейбъл. Нищо чудно и той самият да е подхвърлил тази история! По този начин се е подсигурил никой да не чука на вратата на фамилията Лингтън, за да ги разпитва за красивото момиче от картината.

— Лара? — Ед размахва ръка пред очите ми. — Кажи нещо! Какво има?

— Годината 1982 — изричам и вдигам отнесено поглед. — Познато ли ти звучи? Това е годината, през която чичо Бил е основал компанията си! С неговите прословути „две малки монети“! — Обозначавам кавичките с пръсти. — Или по-точно, с половин милион паунда! Което той някак си е пропуснал да спомене. Защо ли? Може би защото парите изобщо не са били негови!

Настъпва тишина. Виждам как Ед бързо сглобява пъзела.

— Исусе Христе! — възкликва и вдига очи към мен. — Ама това е невиждана измама!

— Така е — преглъщам. — Невиждана.

— Значи цялата история за двете малки монети, семинарите, книгата, филма…

— Са пълна лъжа!

— Ако бях на мястото на Пиърс Броснан, още сега щях да звънна на агента си, за да откажа участието си! — вдига комично вежди Ед.

И аз бих се разсмяла, ако не ми идваше да се разплача. Ако не бях толкова бясна на чичо Бил и отвратена от подлата му постъпка!

Това е била картината на Сейди. Лично нейната. За да си прави с нея каквото иска — да я задържи или продаде. А той я е взел, използвал я е и никога не е споменал за нея. Как смее? Как смее?!

С болезнена яснота сякаш виждам една паралелна вселена, в която някой друг — някой почтен, като баща ми например — е открил картината и е постъпил така, както трябва да се постъпи. Виждам Сейди, седнала на фотьойла в старческия дом, с любимата си огърлица, наслаждавайки се на красивия си портрет, докато годините й отлитат и докато смъртта не склопи очите й.

Или може би щеше да я продаде. Но все пак правото да я продаде щеше да бъде нейно. Така картината щеше да се превърне в нейната слава! Почти виждам как я извеждат от старческия дом и я водят в Лондонската портретна галерия, за да види картината си. Виждам радостта, която щеше да я изпълва. Виждам я дори как си седи във фотьойла, а някой любезен млад архивар й чете писмата на Стивън.

А чичо Бил я е ограбил! Лишил я е от години наред щастие! И точно затова никога няма да му простя!

— Тя е трябвало да знае! — извисявам глас, неспособна повече да сдържам гнева си. — Сейди е трябвало да знае, че картината й виси тук! А сега си замина, без да има никаква представа за този факт! Това не е честно! Изобщо не е честно!

Поглеждам към Сейди, която се е изолирала от разговора ни, като че ли това изобщо не я интересува. Тя свива рамене, сякаш за да ме освободи от цялата ми болка и гняв.

— Скъпа, престани да нареждаш като пастор! Твърде скучно е! Поне сега я открих. Поне знам, че не е изгоряла. И поне разбирам, че не изглеждам чак толкова дебела, колкото си мислех, че съм била! — допълва с неочаквано оживление. — Ръцете ми изглеждат доста добре, не мислиш ли? Винаги съм имала хубави ръце!

— Прекалено кльощави за моя вкус! — не мога да се сдържа да не я срежа.

— Поне не са като възглавници — не ми остава длъжна тя.

Двете си разменяме престорено хладни усмивки. Нахакаността й не е в състояние да ме заблуди. Тя е бледа, тялото й непрекъснато примигва като изгаряща лампичка и на мен ми е пределно ясно, че това разкритие я е разтърсило. Но иначе брадичката й е вирната високо — както винаги.

Малкълм Гледхил е свел притеснено очи.

— Ако знаехме, че тя все още е жива… — промърморва. — Ако някой ни беше казал…

— Нямало е как да го знаете — изричам тихо, с вече доста поуталожен гняв. — И ние самите не знаехме, че това е тя!

Защото чичо Бил така и не ни каза нищо. Защото покри всичко чрез анонимна сделка. Нищо чудно, че толкова искаше огърлицата! Тя е била единственото нещо, което е свързвало Сейди с портрета й! Тя е била единственото нещо, което би могло да разкрие неговата колосална измама. За него тази картина вероятно е била като бомба със закъснител, цъкаща тихичко през всичките тези години. И сега, накрая, избухнала. Бум! Все още не знам как, но съм сигурна, че ще отмъстя за Сейди! И отмъщението ми ще бъде жестоко!

След няколко минути се оказва, че и четиримата сме се обърнали отново към картината. Почти е невъзможно да седиш в тази галерия и да не гледаш портрета на Сейди.

— Казах ви, че тя е най-популярният портрет в галерията — обажда се Малкълм Гледхил. — Днес говорих с отдела по маркетинг и те казаха, че ще я направят лице на галерията. Ще бъде използвана във всички кампании от сега нататък!

— Искам да бъда върху червило! — обажда се внезапно Сейди с неочаквана за последните минути решимост. — Някое прекрасно ярко червило!

— Тя трябва да бъде сложена на червило! — отсичам аз пред Малкълм Гледхил. — Което трябва да кръстите на нея. Сигурна съм, че точно това би искала!

— Ще видя какво мога да направя — кимва сконфузено той. — Това не е точно в моята област, но…

— Впоследствие ще ви уведомя какво друго би искала — казвам и намигвам на Сейди. — От сега нататък аз ще действам като неин неофициален агент!

— Питам се какво ли си мисли — кимва Ед по посока на платното пред нас. — Изражението й е крайно интригуващо.

— И аз често се питам това — припява Малкълм. — Тя излъчва такъв покой и щастие… Очевидно, от онова, което казахте, е ясно, че тя е имала известна емоционална връзка с художника Малори. Понякога се питам дали пък не й е чел поезия, докато я е рисувал…

— Ама че идиот е този! — просъсква вбесено в ухото ми Сейди. — Не е ли очевидно какво мисля? Гледам към Стивън и си мисля: „Кога пак ще потракаме кокали?!“.

— Нямала е търпение да потракат кокали — уведомявам аз Малкълм Гледхил.

Ед ме поглежда слисано, след което избухва в смях.

— Вече би трябвало да тръгвам… — промърморва Малкълм Гледхил.

Сигурно сме му предостатъчни за един ден. Вдига куфарчето си, кимва ни и бързо изчезва. Няколко секунди по-късно го чувам как буквално тича надолу по мраморните стълби.

Поглежда към Ед и се усмихвам.

— Извинявай за това отклонение от вечерта!

— Няма проблеми — поглежда ме закачливо той. — Е, някакви други стари майстори, които желаеш да ми разкриеш тази вечер? Някакви отдавна изгубени семейни скулптури? Някакви нови парапсихични разкрития? Или просто да отидем на вечеря, а?

— Вечеря! — отсичам и ставам.

Поглеждам към Сейди. Тя продължава да си седи, вдигнала крака на пейката, жълтата й рокля се пилее около нея, а тя се взира в своето двайсет и три годишно „аз“, като че ли иска да го погълне в себе си.

— Идваш ли? — питам тихо.

— Разбира се — отговаря Ед.

— Засега ще остана — отговаря Сейди, без да помръдне. — Вие вървете. Ще се видим по-късно.

Тръгваме с Ед към изхода, но преди да излезем, аз се обръщам и поглеждам за последен път към Сейди. Тревожа се за нея. Искам да се уверя, че е добре. Обаче тя изобщо не ме забелязва. Продължава да гледа своето младо „аз“ като хипнотизирана. Сякаш иска да остане тук цяла нощ, заедно с картината. Сякаш иска да си навакса изгубеното време.

Сякаш в крайна сметка е открила онова, което толкова години е търсела.

Двайсет и пета глава

Никога досега не съм си отмъщавала. Заради когото и да било. И сега установявам, че тази работа е малко по-сложничка, отколкото очаквах. Чичо Бил е в чужбина и никой не може да се свърже с него. (Е, неговите хора, разбира се, могат да се свързват с него — просто използват това извинение за пред досадната му племенница, която все го преследва.) А аз не искам нито да му пиша, нито да го търся по телефона. Този разговор трябва да се проведе очи в очи. Поради което засега се отлага.

И задачата ми никак не се улеснява от отношението на Сейди, която изведнъж се е превърнала в стожер на морала. Смята, че човек не трябва да живее в миналото, че станалото — станало и че аз би трябвало да престана „да нареждам като пастор, скъпа“.

Обаче на мен въобще не ми пука на какво мнение е тя! Отмъщението е сладка отрова, която с готовност ще погълна! Колкото повече мисля за чичо Бил, толкова повече се навивам и толкова по-силно ми се иска да звънна на татко и всичко да му разкажа. Но по някакъв странен начин все пак успявам да запазя самообладание. Няма смисъл да бързам. Всички знаят, че отмъщението е блюдо, което се сервира тогава, когато си разполагал с достатъчно време, че да се заредиш с порядъчни количества язвителност и гняв. Пък и не може да се каже, че доказателството ми ще хукне нанякъде. Картината надали ще изчезне от Лондонската портретна галерия. Нито пък така нареченото споразумение за конфиденциалност, което чичо Бил е подписал преди толкова много години. Ед вече ми е наел адвокат, който ще предприеме съответните процесуални действия в мига, в който му дам картбланш. Което пък ще направя веднага, след като се изправя очи в очи с чичо Бил и го видя как се гърчи като червей пред мен. Такава е великата ми цел! (Ако се опита да пълзи в краката ми, това ще бъде черешката на сладоледа, но не смея да се надявам чак на такъв лукс.)

От гърдите ми се изтръгва дълбока въздишка. Смачквам лист хартия и го захвърлям в кошчето. Искам да го видя как се гърчи сега! Речта на отмъщението вече е ошлайфана и напълно готова.

За да се разсея с нещо, аз се облягам на таблата на леглото си и преглеждам пощата. Спалнята ми се оказа един доста сносен офис. Не ми се налага да излизам навън и да пътувам с градския транспорт, не ми се налага да плащам наем за помещение. При това си има легло! Има си и недостатъци, разбира се — например Кейт е принудена да работи на тоалетката ми, където краката й непрекъснато се заклещват.

Нарекох новата си компания за управленски персонал „Магическо издирване“. Работим вече от три седмици. И дори вече заковахме една комисиона! Бяхме препоръчани на една фармацевтична компания не от кого да е, а от самата Джанет Грейди, която е моята нова най-добра приятелка. (Джанет въобще не е глупава. Тя е наясно, че именно аз свърших цялата работа по намирането на техния директор маркетинг, а Натали дори не си мръдна пръста. Може би защото лично аз й се обадих и й разказах всичко.) Всички преговори бяха водени от мен, после съставих списъка и ето че само след два дена разбрахме, че сме спечелили! А сега ни помолиха да съставим кратък списък отново за поста „директор маркетинг“, но този път със специализирани познания в областта на фармацевтичната индустрия. Казах на шефката на „Човешки ресурси“, че за нас това е идеалното предложение, защото една от моите съдружнички познава отвътре цялата фармацевтична индустрия.

Което — добре де — не е съвсем вярно.

Но важното е, че Сейди се учи изключително бързо и има какви ли не зашеметяващи идеи. Поради което е ценен член на екипа на „Магическо издирване“.

— Ехооо! — Пискливият й глас ме вади от моето мечтание. Вдигам очи и я виждам, седнала на ръба на леглото ми. — Току-що бях в „Глаксо Уелкъм“! И разполагам с преките връзки към двама от старшите сътрудници в отдел „Маркетинг“! Бързо, записвай, преди да съм ги забравила!

Диктува ми две имена и телефонни номера. Лични телефони. С директна връзка. Златна мина за всеки ловец на глави!

— Вторият току-що е станал баща — обяснява тя. — Така че надали ще рискува с нова работа. Обаче Рик Янг почти е сигурен! Изглеждаше доста отегчен по време на служебния брифинг. Когато се върна, ще разузная каква е заплатата му.

— Сейди — пиша под телефонните номера, за да може да го прочете, — ти си върхът! Хиляди благодарности!

— О, няма защо! — изрича важно тя. — Беше много лесно. Сега накъде, а? Според мен ще трябва да включиш и Европа! Крайно време е! В Швейцария и Франция сигурно бъка от таланти!

— Брилянтна идея! — пиша веднага, а после се обръщам към асистентката си: — Кейт, би ли ми съставила списък на всички водещи фармацевтични компании в Европа? Мисля, че в дадения случай бихме могли да поразширим мрежата си на контакти!

— Превъзходна идея, Лара! — възкликва впечатлена Кейт. — Веднага се заемам!

Сейди ми намигва съзаклятнически, а аз й се ухилвам. Оказва се, че работата й се отразява много добре. Никога досега не съм я виждала толкова жизнерадостна и щастлива. Дори й дадох служебна длъжност — „Главен ловец на глави“. Така де! Нали в крайна сметка тя се занимава със същинския лов?

Пак тя ни намери и офис — в една сграда съвсем близо до главната улица на Килбърн. Следващата седмица ще се нанесем. Въобще всичко си идва на мястото.

Всяка вечер, след като Кейт си тръгне, двете със Сейди сядаме на моето легло и си говорим. Говори предимно тя. Аз й признах, че нямам търпение да науча повече неща за нея. Искам да знам всичко, което тя е в състояние да си спомни, независимо дали е дребно, важно, тривиално или каквото и да било — всичко! И така, тя си седи на леглото ми, заиграва се с мънистата си, замисля се и започва да ми разказва. Мислите й са често хаотични и невинаги успявам да я следвам, но постепенно в съзнанието ми започна да се очертава истинската картина на нейния живот. Тя ми разказа за божествената шапка, която е носила в Хонконг при обявяването на войната, за кожения сандък, в който била събрала целия си багаж и който изгубила, за пътешествието с лодка, което предприела до Съединените щати, за вечерта, когато в Чикаго насочили към нея пистолет и я ограбили, обаче тя успяла да запази огърлицата си, за мъжа, с когото една нощ танцувала, а после станал президент на Щатите…

Седя на леглото си и я слушам в захлас. Никога досега не съм чувала подобна житейска история. Та тя е имала възхитителен, многоцветен, колоритен живот! Понякога смешен, друг път разтърсващ, пълен понякога с отчаяние, други път — с възторг. Не мога да си представя някой друг човек да е имал живот като нейния. Само Сейди е способна на това!

Аз също говоря от време на време. Разказах й за детството си с мама и татко, за уроците по езда на Тоня и за моята злополучна мания по синхронното плуване. Споделих с нея за тревожните пристъпи на мама и как на мен ми се иска тя да може да се отпусне и най-сетне да се наслаждава на живота. Разказах й също така и как през целия си живот ние сме били в сянката на чичо Бил.

Иначе никоя от нас не коментира историите на другата. Просто се изслушваме.

А после, по-късно, когато си легна, Сейди отлита в Лондонската портретна галерия и седи пред своята картина цяла нощ, съвсем сама. Не че ми е казвала какво прави нощем. Аз просто си знам — по начина, по който тайничко се измъква, по очите й, които вече не са при мен. И по начина, по който се завръща — замислена и разсеяна, и обикновено говори за детството си и за Стивън, и за Арчбъри. Радвам се, че го прави, че ходи там. Тази картина има такова огромно значение за нея, че тя наистина трябва да прекарва максимално повече време с нея. А и по този начин не е длъжна да я споделя с никого другиго.

Съвсем случайно това устройства и мен — имам предвид, нейното отсъствие нощем. По… разни интересни причини.

Нищо особено.

Добре де, нещо особено! По една конкретна причина. Която се крие във факта, че напоследък Ед често прекарва нощите си при мен.

Така де! Представяте ли си нещо по-гадно от това някакъв призрак да се рее из спалнята ти, докато ти… се опитваш да опознаеш новото си гадже?! Не мисля, че бих го преживяла, ако Сейди се отдаде на любимите си спортни коментари от живото предаване. Особено като се има предвид, че тя няма срам. Сигурна съм, че би ни гледала. И сигурно щеше да ни поставя оценки по десетобалната система или презрително да напява, че по тяхно време го правели по-добре, или най-лошото — да започне да крещи в ухото на Ед: „По-бързо! Давай по-бързо!“.

Вече я излових да се примъква при нас под душа, когато съвсем случайно бяхме там с Ед. Тогава аз изпищях и се опитах да я изтикам навън, при което, без да искам, сръгах с лакът Ед право в лицето, а после мина цял час, докато се възстановя. А на Сейди изобщо не й пукаше. Заяви, че съм преигравала и че тя просто искала да ни прави компания. Компания, моля ви се!

От този момент нататък Ед ме гледа доста странно. Имам чувството, че подозира нещо. Е, не че се е досетил за истината, разбира се, което би било невъзможно. Просто той е много наблюдателен човек. И определено е наясно, че в живота ми има нещо много необичайно.

Телефонът звъни и Кейт вдига.

— Агенция „Магическо издирване“. С какво мога да ви бъда полезна? О, да, разбира се. Ще ви свържа. — Натиска бутона за задържане на разговора и казва: — Обажда се Сам, от пътническия отдел на Бил Лингтън. Доколкото разбирам, ти си ги търсила, така ли?

— Точно така. Благодаря, Кейт!

Поемам си дълбоко дъх и вдигам слушалката. Това е следващият ход, който измислих.

— Здравей, Сам! — изричам с най-любезния си тон. — Благодаря, че ми се обади! Причината, поради която ви търся, е, че… хммм… опитвам се да организирам малка изненада за чичо си. Знам, че е в чужбина и се питах дали случайно не можеш да ми кажеш кога точно лети обратно? Аз, разбира се, ще го запазя в пълна тайна! — допълвам през небрежен смях.

Блъфирам, естествено. Даже нямам представа дали той ще се връща със самолет — откъдето и да се намира сега. Може би ще хване изтребител или ще се върне с някоя тайна подводница. При него нищо не би ме изненадало.

— Лара — въздъхва Сам, — току-що говорих със Сара. Тя ми каза, че ти от известно време се опитваш да откриеш Бил. Освен това ме информира, че достъпът ти до къщата е забранен!

— Забранен ли? — правя се на шокирана. — Че защо?! Нямам представа за какво става въпрос! Просто се опитвам да организирам малка изненада за чичо си, купон за рождения му ден…

— Рожденият му ден беше преди един месец.

— Е… малко позакъснял рожден ден…

— Лара, нямам право да ти давам секретна информация за пътуванията му! — изрича с обигран тон Сам. — Или каквато и да било друга информация за Бил! Приятен ден!

— Ясно. Ами… благодаря! — Трясвам слушалката.

Мамка му!

— Всичко наред ли е? — поглежда ме разтревожено Кейт.

— Да. Няма проблеми.

Лепвам си една изкуствена усмивка, за да я успокоя, но когато се запътвам към кухнята, едва си поемам дъх и кръвта ми се качва в главата ми, буквално токсична от безсилие. Знам си, че тази ситуация се отразява ужасно зле на моето здраве. Още една причина да стоваря всичко върху главата на чичо Бил. Включвам електрическия чайник и се облягам на барплота, като започвам дълбоки вдишвания и издишвания.

Чуйте, чуйте… Скоро ще си отмъстя… Чуйте, чуйте… Просто трябва да бъда търпелива…

Проблемът е в това, че вече ми дойде до гуша от търпение. Грабвам една чаена лъжичка и трясвам чекмеджето. Ударът като че ли ме поуспокоява.

— Божичко! — появява се Сейди и кацва на печката. — Какво става?

— Много добре знаеш какво става! — Измъквам бясно пакетчето чай от чашата си и го хвърлям в боклука. — Искам да го приклещя!

— Нямах представа, че толкова си му насъбрала! — възкликва Сейди, ококорила очи.

— Доскоро не беше чак толкова, но вече чашата ми преля! Писна ми! — Изливам малко мляко в чая си и хвърлям кутията обратно в хладилника. — Знам, че ти си всеопрощаваща, обаче аз не мога да бъда като теб! Аз просто искам… да му го върна! Всеки път, когато минавам покрай някое от кафенетата му и видя рафтовете с марката „Две малки монети“, ми идва да се втурна вътре и да се разкрещя: „Спрете! Не са били две малки монети! Било е наследството на моята пралеля!“. — Въздъхвам и отпивам от чая. После вдигам очи към Сейди и питам: — Ти наистина ли нямаш желание да му го върнеш? Само светица би постъпила като теб!

— Е, светица е малко силничко казано… — отбелязва Сейди и грациозно приглажда косата си назад.

— Изобщо не е силно! Ти си невероятна! — промърморвам и хващам чашата чай с двете си ръце. — С това, че просто продължаваш напред. С това, че не се вживяваш в дреболии. С това как винаги гледаш голямата картина!

— Да, това винаги е било моето мото — да продължавам напред — изрича простичко тя.

— За което ти се възхищавам! Ако бях на твое място, при всички положения щях да измисля начин да го… накажа!

— Аз също бих могла да го накажа — свива рамене тя. — Бих могла да отида, например, до Южна Франция и да превърна живота му в истински ад. Но ще стана ли по-добър човек, ако го направя? — Слага ръка на тесните си гърди. — Дали отвътре ще ми стане по-добре?

— Южна Франция ли? — зяпвам я аз. — Какво искаш да кажеш с тази Южна Франция?

Тук погледът й автоматично започва да шари във всички посоки, само не и към мен.

— Ами… просто предполагам. Това е едно от местата, където би могъл да се намира сега. Едно от местата, на което богаташите обичат да ходят.

А защо избягва погледа ми?

— О, господи! — ахвам, когато изведнъж схващам какво има предвид. — Ти знаеш къде е той, нали? Сейди! — срязвам я аз, когато тя започва да избледнява. — Не смей да ми изчезваш, чуваш ли?!

— Добре де. — Тя се уплътнява, но изглежда леко нацупена. — Да, аз наистина знам къде е. Ходих до офиса му. Беше много лесно да се разбере.

— И защо не ми каза?

— Защото… — Тя свива неохотно рамене.

— Защото не искаш да си признаеш, че ти си точно толкова мръсна и отмъстителна, колкото съм и аз! Нали? Хайде, кажи ми! Кажи какво му направи!

— Нищо не съм му направила! — отговаря надменно тя. — Или поне нищо особено. Просто исках да го погледна. Той е много, много богат, нали?

— Невероятно богат — съгласявам се. — Защо?

— Май целият плаж там е негов. Точно затова го забелязах. Той си лежеше на един шезлонг под слънцето, покрит с масло, а няколко слуги около него му приготвяха храната. Изглеждаше невероятно самодоволен. — През лицето й преминава сянка на отвращение.

— Не ти ли се прииска да му изкрещиш нещо? Не ти ли се прииска да го подлудиш?

— Всъщност… разкрещях му се — изрича тя след кратка пауза. — Не успях да се сдържа. Бях ужасно гневна!

— Това е добре! Гневът е най-логичната реакция в тази ситуация! И какво точно му изкрещя?

Направо не мога да повярвам! Не мога да повярвам, че Сейди е отишла и се е изправила срещу чичо Бил на частния му плаж, при това съвсем сама! Ако трябва да бъда честна, чувствам се малко обидена, че не е взела и мен. Но, от друга страна, тя е в пълното си право да търси отмъщение така, както й се прииска. И се радвам, че му е натрила носа. Надявам се да е чул всяка нейна дума!

— Хайде де, кажи ми какво му каза! — не я оставям на мира аз. — Дума по дума, като започнеш още от самото начало!

— Казах му, че е дебел! — отговаря с огромно задоволство тя.

Първоначално имам усещането, че не съм чула добре.

— Казала си му, че е дебел? — ококорвам се невярващо. — Само това? Това е твоето отмъщение?

— Това е перфектното отмъщение! — тросва ми се Сейди. — Той автоматично се превърна в мрачен облак. Защото, ако искаш да знаеш, по-суетен човек от него не съм виждала!

— Окей. Но мисля, че можем и по-добре! — отсичам решително, оставям чашата си на плота и продължавам: — Ето какво предлагам! Ти ще ми кажеш докъде точно да си резервирам билет за самолета, а после, още утре, излитаме! И ще ме заведеш право при него, става ли?

— Брилянтно! — светват очите й. — Ще бъде като истинска ваканция!

* * *

Сейди е приела твърде на сериозно темата за ваканцията. Малко прекалено сериозно, ако питате мен. Облечена е в странен, свободно спускащ се по нея тоалет без гръб, изработен от някаква оранжева копринена материя, която нарича „плажна пижама“. На главата й се кипри огромна сламена шапка, в едната си ръка държи чадърче за слънце, а в другата — плетена кошница, и непрекъснато си тананика някаква песен за „сюр ла плаж“. Изпаднала е в толкова превъзбудено настроение, че ми идва да й зашлевя един шамар, за да я смъкна на земята — да й обясня, че ни предстои сериозна работа и може ли, ако обича, да престане да върти непрекъснато панделките на шапката си? Тя вече е видяла чичо Бил, покрещяла му е на воля, освободила е напрежението. Обаче аз все още си нося моето, свито дълбоко в душата ми. Аз не съм се размекнала още. Не съм се дистанцирала. Настоявам той да си плати за стореното! Настоявам той да страда! Настоявам той да…

— Още шампанско? — До мен се материализира усмихната стюардеса.

— О! — Поколебавам се, след което й подавам чашата си. — Ами… добре. Благодаря!

Пътуването със Сейди се оказва несравнимо преживяване. Тя пищя на пасажерите на аерогарата и изведнъж се оказахме избутани в началото на опашката. После пищя в ухото на момичето от чекинга и аз се оказах повишена в по-горна класа на самолета. А сега стюардесите се надпреварват да ме поят с шампанско! (Имайте предвид, че за последното не съм много сигурна дали тук има пръст Сейди, или защото съм на тузарско място.)

— Не е ли забавно? — отбелязва Сейди, плъзва се на седалката до мен и се вторачва жадно в шампанското ми.

— Да, страхотно е — промърморвам, като се преструвам, че говоря в диктофон.

— Как е Ед? — пита тя.

Как успя да вмъкне десет различни нюанса в тембъра на гласа си, така и не разбрах!

— Добре, благодаря! — кимвам безгрижно. — Сега си мисли, че отивам на гости на стара съученичка.

— Знаеш ли, че той каза на майка си за теб?

— Какво? — обръщам се към нея. — Ти откъде знаеш?

— Ами, онази вечер случайно наминах през офиса му — отвръща самодоволно тя. — И реших да надникна при него и той се оказа на телефона. Та без да искам дочух разговора му.

— Сейди! — просъсквам. — Да не би да си го шпионирала?

— Той каза, че в крайна сметка Лондон се е оказал много добър за него — продължава пралеля ми, без да обръща внимание на моя въпрос. — А после каза, че е срещнал една жена, която го е накарала да се радва, че Корин е направила онова, което е направила! Каза, че никога не го бил допускал и че изобщо не го е търсел нарочно, но то… просто се случило. А майка му каза, че е много щастлива за него и че няма търпение да се запознае с теб, а той й отвърна: „По-кротко, мамо!“. Обаче се смееше, когато й го каза!

— О! Ами… прав е. Най-добре е да не пришпорваме нещата. — Опитвам се да звуча безгрижно, обаче тайничко съм се изчервила от щастие.

Ед е съобщил на майка си за мен!

— И сега не се ли радваш, че не остана с Джош, а? — внезапно ме затапва Сейди. — Не се ли радваш, че те спасих от ужасна съдба?

Отпивам от шампанското си, като избягвам да срещам погледа й. В душата ми се вихри битка. Ако трябва да бъда честна, връзката ми с Ед след тази с Джош е като преминаването на хрупкав самун френски хляб с мак след дълга консумация на пластмасов. (Не искам да съм груба към Джош. Тогава не си давах сметка за това. Но си е така. Той е точно такъв — пластмасово хлебче.)

Затова всъщност би трябвало да бъда честна с нея и да й кажа: „Да, Сейди, радвам се, че ме спаси от тази ужасна съдба!“. Само дето ако го кажа, тя дотолкова ще се надуе, че няма да мога да го понеса.

— Животът ни предлага различни пътеки — изричам енигматично. — От нас не се очаква да ги оценяваме или съдим, а само да ги уважаваме и приемем!

— Ама че глупости! — махва презрително с ръка тя. — Сигурна съм, че те спасих от ужасна съдба, а ти би трябвало да си ми благодарна! — Добре че точно в този момент вниманието й е приковано от нещо друго — гледката през илюминаторите. — Виж! Почти стигнахме!

И наистина — само след няколко секунди светва лампичката за затягане на коланите. И всички започват да ги закопчават, с изключение на Сейди, която се носи волно над седалките.

— Между другото, майка му е доста изискана — отбелязва мимоходом.

— Чия майка? — стряскам се аз.

— На Ед, разбира се. Мисля, че вие двете много ще се харесате.

— Ти пък откъде знаеш? — поглеждам я слисано.

— Отбих се да я видя как изглежда — отговаря тя така, сякаш това се подразбира от само себе си. — Живеят в предградията на Бостън. Много хубава къща. А тя тъкмо си вземаше вана. Има невероятно хубава фигура за жена на нейната възраст…

— Сейди, престани! Нямаш право! Нямаш право да ходиш по къщите и офисите на хората в моя живот и да ги шпионираш!

— Напротив, имам! — отсича тя. — Аз съм твоят ангел-пазител! Работата ми е да те пазя!

Това откровение ме вцепенява. Но точно в този момент двигателите на самолета започват да реват като за спускане, ушите ми забучават и в стомаха ми нещо се надига.

— Тази част много я мразя! — сбърчва нос Сейди. — Ще се видим долу!

И преди да успея да кажа каквото и да било, тя изчезва.

* * *

Имението на чичо Бил се оказва на доста дългичко разстояние с такси от летището в Ница. Отбивам се за чаша оранжада в едно селско кафене, където тренирам училищния си френски със собственика — за радост и забавление на Сейди. После двете се връщаме в таксито и поемаме по последната отсечка до вилата на чичо Бил. Или по-точно комплекса му. Или каквото наричат там огромна бяла къща с няколко други къщички, разположени около нея, миниатюрно лозе и площадка за кацане на хеликоптери.

Наоколо е пълно с народ, все обслужващ персонал, обаче това никога не е пречка, щом имаш до себе си френскоговорещ призрак. Всеки член на персонала, покрай когото минаваме, се превръща в изцъклена статуя. Проправяме си бързо път през градината, без никой да ни спре, и Сейди ме води компетентно до една скала, в която са изрязани стъпала. С перила, разбира се. В дъното на тези стъпала се е ширнал разкошен плаж, а отвъд него — безкрайното Средиземно море.

Значи ето какво получаваш, когато си собственик на „Кафета Лингтън“. Собствен плаж. Собствена панорама. Собствено късче от морето. В този момент като че ли започвам да виждам смисъла в това да бъдеш несметно богат.

В продължение на известно време просто се заковавам на място, заслонила очи от слънцето, и наблюдавам чичо Бил. Мислех, че ще го заваря излегнат на някой шезлонг, оглеждащ империята си и може би галещ бяла котка със злата си ръка. Обаче той нито оглежда нещо, нито е излегнат. Всъщност изобщо не изглежда така, както си го представях. Прави лицеви опори и обилно се поти, а личният му треньор стои до него и брои. Ахвам от изумление, докато го гледам как се гърчи надолу-нагоре, почти вие от болка, а накрая се срива върху килимчето за тренировки.

— Дай… ми… секунда… — изхърква. — А после още сто!

Толкова се е концентрирал в тренировката си, че изобщо не ме забелязва, докато вървя тихичко към него по пясъка, придружена от Сейди.

— Може би вече трябва да си починете? — обажда се треньорът, очевидно загрижен за здравословното състояние на шефа си. — Мисля, че за днес добре потренирахте.

— Трябва да поработя още малко за коремната мускулатура — отсича мрачно чичо Бил и опипва недоволно тялото си. — Трябва да смъкна малко тлъстинки!

— Господин Лингтън! — усмихва се треньорът. — Та вие нямате тлъстинки за смъкване! Колко пъти да ви го повтарям?

— Напротив, имам!

Подскачам стреснато, когато виждам как Сейди се спуска през въздуха до ухото на чичо Бил.

— Ти си дебел! — пищи в ухото му. — Дебел, дебел, дебел! Лоена топка!

Лицето на чичо Бил се разкривява от ужас. Напълно отчаян, той се връща обратно на килимчето и започва да прави нови лицеви опори, пъшкайки от напрежение.

— Точно така! — просъсква Сейди. Носи се над главата му и го наблюдава презрително. — Страдай! Заслужаваш си го!

Не мога да не се изкискам. Шапка й свалям на моята пралеля! Това наистина е превъзходно отмъщение! Наблюдаваме го още известно време как пъхти и грухти, и се поти, докато накрая Сейди отново напада:

— А сега кажи на слугата си да си върви!

Чичо Бил се заковава на място, примигва и накрая изрича задъхано:

— Вече можеш да вървиш, Жан-Мишел! Ще се видим довечера!

— Много добре — кимва треньорът, събира екипировката си и я почиства от пясъка. — Ще се видим в шест.

Окей. Сега вече е мой ред! Вдишвам дълбоко топлия средиземноморски въздух и тръгвам напред. Ръцете ми внезапно се изпотяват. Правя още няколко стъпки по горещия пясък, а после се заковавам на място и чакам чичо Бил да ме забележи.

— Кой, по… — Забелязва ме при едно отпускане върху килимчето. Автоматично сяда и се обръща към мен. Изглежда абсолютно шашнат и като че ли болен. Изобщо не съм изненадана предвид петдесет и девет хилядите лицеви опори, които е направил. — Това не е ли… Лара? Какво правиш тук? Как изобщо се озова тук?

Изглежда толкова зашеметен и изцеден, че почти ми дожалява за него. Обаче този път няма да се поддам! Нито ще позволя да ме въвлича в безсмислени разговори. Чака ме важна реч и веднага трябва да я изнеса!

— Да, аз съм — изричам с възможно най-хладния си и надменен тон. — Лара Александра Лингтън! Дъщеря на един измамен баща! Праплеменница на една измамена пралеля! Племенница на един подъл, зъл, мръсен чичо! И съм дошла да си отмъстя! — Тази, последната част ме изпълва с такова задоволство, че я повтарям: — И съм дошла да си отмъстя.

Божичко, от мен би излязло страхотна филмова звезда!

— Лара. — Към този момент чичо Бил вече е спрял да пъхти и почти е дошъл на себе си. Изтрива потта от лицето си и завива хавлиена кърпа около кръста си. А после се обръща и ми се усмихва с онази негова позната, самодоволна, покровителствена усмивка. — Вълнуващи слова! Обаче аз нямам никаква представа нито за какво говориш, нито как си минала покрай моята охрана…

— Много добре знаеш за какво говоря! — провиквам се властно. — Отлично знаеш!

— Опасявам се, че нямам никаква представа.

Настъпва тишина, нарушавана единствено от вълните, разбиващи се на плажа. Слънцето като че ли прежуря още повече и отпреди. Нито един от нас не е помръднал от мястото си.

Значи той смята, че блъфирам. Въобразява си, че е в безопасност. Сигурно си мисли, че едно анонимно споразумение го е спасило за цял живот и никой никога няма да узнае истината.

— Да не би да става въпрос за огърлицата? — изрича внезапно чичо Бил, сякаш тази мисъл току-що му е хрумнала. — Красива джунджурия и аз напълно разбирам интереса ти към нея. Обаче нямам представа къде е. Повярвай ми, не знам! Между другото, баща ти каза ли ти, че искам да ти предложа работа? Затова ли си тук? Защото ако е така, определено получаваш червена точка за досетливост, госпожице!

Поднася ми една снежнобяла усмивка и нахлува чифт черни чехли. Опитва се да овладее ситуацията. Сигурно всеки момент ще поръча напитки и ще се престори, че моето посещение е било по негова покана. Ще се опита да ме купи, ще се опита да ме разсее, ще се опита да обърне всичко в своя полза. Така, както е правил цял живот.

— Не съм тук нито за огърлицата, нито за работата! — извисявам глас аз. — Тук съм заради пралеля Сейди!

Чичо Бил вдига очи към небето с познатото си отегчено изражение.

— Господи, Лара! Няма ли да престанеш най-сетне? Казвам ти за последен път, скъпа — тя не е била убита! Тя не беше нищо особено и…

— Както и заради нейната картина, която си намерил! — продължавам безмилостно. — На Сесил Малори! И анонимната сделка, която си сключил с Лондонската портретна галерия през 1982 година! И петстотинте хиляди паунда, които си взел за нея! И заради всички лъжи, с които си засипал света! И заради онова, което смяташ да направиш по този въпрос! Ето за това съм дошла тук!

И после с огромна наслада наблюдавам как лицето на моя чичо посърва така, както никога досега. Като бучка масло, превръщаща се постепенно в локва под жаркото слънце.

Двайсет и шеста глава

Новината е истинска сензация! Тя е на първите страници на всички вестници по света! Буквално на всички!

Бил Лингтън, по прякор „Двете малки монети“, разказа истинската история на своя живот! Великото интервю, взето лично от него, е публикувано в „Мейл“, откъдето всички останали издания са го грабнали.

Той си призна за петстотинте хиляди паунда. Само дето, бидейки все пак чичо Бил, автоматично допълни, че парите били само част от историята. И че неговите принципи за ръководене на бизнеса продължавали да важат за всеки, който би желал да започне с две малки монети. Което ще рече, че разлика всъщност нямало и че в известен смисъл половин милион и две малки монети било едно и също нещо — разликата била само в количеството. (После очевидно си е дал сметка, че тук започва да звучи много глупаво и се опитал да се отметне от думите си, ала твърде късно!)

За мен парите също не са най-същественото. За мен най-важното е, че след толкова много време той най-сетне отдаде дължимото на Сейди. Че най-сетне каза на света за нея, вместо да отрича съществуванието й и да я крие. Цитатът, който повечето вестници предпочетоха да използват, е: „Не бих могъл да постигна успеха си без моята красива леля Сейди Ланкастър, на която цял живот ще бъда задължен!“. Което, между другото, му продиктувах аз — дума по дума.

Така портретът на Сейди се озова на първите страници на всички вестници. Лондонската портретна галерия бе обсадена от любопитни и журналисти. Сега тя е като новата Мона Лиза. Даже по-добре, защото платното е толкова голямо, че пред него могат да се съберат много хора наведнъж. (Аз не се уморявам да изтъквам, че на живо е била дори още по-хубава.) Ние двете също се отбихме там няколко пъти, просто за да видим тълпите и да чуем красивите неща, които говорят за нея. А наскоро феновете й откриха специален сайт в интернет.

Що се отнася до книгата на чичо Бил, той може да си говори каквото си ще за принципите на бизнеса, но това надали вече ще му помогне. „Две малки монети“ се превърна в най-големия обект на присмех от Милениум Доум[1] насам. Таблоидите се надпреварват да го пародират, комедиантите по телевизията се съревновават да пускат шеги по негов адрес, а издателите са толкова притеснени, че предлагат да върнат парите на всеки, който си е купил книгата. Доколкото ми е известно, около двайсет процента от читателите са приели това предложение. Предполагам, че останалите държат да си я запазят като сувенир или да си я сложат на лавицата, за да имат на какво да се смеят в студените дни.

Тъкмо преглеждам една статия за него в днешния „Мейл“, когато телефонът ми съобщава, че имам есемес:

„Здр! Долу съм.“

Ед.

Това е една от множеството положителни черти на Ед — никога не закъснява. Грабвам щастливо чантата си, трясвам вратата на апартамента и хуквам надолу по стълбите. Днес двете с Кейт се местим в новия си офис, а Ед обеща, че на път за работа ще дойде да го види. Когато излизам на тротоара, той ми поднася огромен букет червени рози и съобщава тържествено:

— За офиса! — След което ми подава букета с целувка.

— Благодаря! — грейват очите ми. — Сега в метрото всички ще ме зяпат и… — Не довършвам, когато Ед слага ръка върху моята.

— Мисля, че днес можем да ползваме моята кола — подхвърля сякаш между другото.

— Твоята кола ли?

— Ъхъ. — Кимва по посока на елегантен черен „Астон Мартин“, паркиран наблизо.

— Твоя ли е?! — кокоря се невярващо аз. — Ама… ама… как?

— Купих я. Нали знаеш — в шоурум за коли, кредитна карта, обичайните неща… Реших, че е най-добре да си купя британска — допълва с кисела усмивка.

Купил си е „Астон Мартин“? Просто ей така?

— Но ти никога досега не си карал вляво! — паникьосвам се аз. — Карал ли си я вече?

— Спокойно! Миналата седмица си взех британската шофьорска книжка. Системата ви определено е много шибана, няма спор.

— Нищо подобно! — провиквам се възмутено.

— Ръчните спирачки са дело на самия дявол! И изобщо не смей да ми напомняш за глупавите ви правила за завиване надясно!

Не мога да повярвам! Той е държал всичко това в пълна тайна! Изобщо не ми е споменавал нито за коли, нито за курсове, нито за… нищо.

— Ама… защо? — изтърсвам внезапно.

— Веднъж някой ми каза — изрича замислено той, — че ако смятам да живея в дадена страна, независимо за колко време, трябва да се превърна в част от нея. А какъв по-добър начин да станеш част от живота в една страна от този да шофираш в нея?! Е, сега искаш ли да те откарам или не?

И отваря вратата с галантен жест. Все така онемяла, аз се вмъквам на предната седалка. Това е една невероятно елегантна кола. Толкова елегантна, че дори не смея да си оставя букета с рози, за да не одраскам кожата.

— Научих и всички британски псувни — допълва Ед, когато се включва в движението. — Мръдни бе, педераст! — изрича със селски акцент и аз не мога да не се изкискам.

— Много добре! — кимвам. — Но трябва да поработиш малко върху акцента. — В този момент забелязвам колко умело сменя скоростите и подминава един червен автобус. — Само едно нещо не разбирам. Това е една ужасно скъпа кола. Какво ще правиш, когато… — Не довършвам и прикривам неудобството си с покашляне.

— Когато какво?

Ед може и да шофира, но дори и сега нищо не може да убегне от вниманието му.

— Нищо. — Свеждам глава и лицето ми буквално потъва в букета от рози. — Нищо.

Исках да кажа: „Когато се върнеш в Щатите“. Обаче това е нещо, което още не сме обсъждали.

Настъпва тишина. После Ед ме поглежда загадъчно и отбелязва:

— Кой знае какво може да направя!

* * *

Обиколката на новия офис не отнема много време. Всъщност докъм девет и пет вече сме свършили. Ед оглежда всичко по два пъти, казва, че е страхотно, после ми дава списък с контакти, които биха могли да ми бъдат от полза, след което тръгва за собствения си офис. А после, някъде след около час, точно когато съм затънала до шия в подреждането на красивите рози в набързо купената ваза, се появяват мама и татко — също носещи цветя, бутилка шампанско и кутийка шарени кламерчета, което си е личната шега на татко.

И въпреки че току-що бях показала новия си офис на Ед, и въпреки че той е просто една стая с прозорец и дъска за съобщения, и две врати, и две бюра, аз не мога да не се почувствам замаяна от щастие, докато развеждам и тях. Защото това е моят офис! Моето пространство! Моята компания!

— Много е елегантно! — отбелязва мама и надниква през прозореца. — Но сигурна ли си, че можеш да си го позволиш, скъпа? Нямаше ли да ти бъде по-добре, ако беше останала при Натали?

Е, писна ми! По колко пъти трябва човек да обяснява на родителите си, че бившата му най приятелка всъщност е отвратителен, безскрупулен, гаден пасив, докато му повярват?!

— Мамо, по-добре ми е да бъда сама! Честна дума! Виж, това е моят бизнес план!

Подавам им един документ, който е подвързан, номериран и въобще изглежда толкова изрядно, че направо не мога да повярвам, че е мое дело. Всеки път, когато го чета, изпитвам невероятно вълнение, примесено с копнеж. Ако „Магическо издирване“ се превърне в преуспяваща компания, ще смятам, че съм постигнала всичко в живота си.

Точно това споделих и със Сейди тази сутрин, докато двете четяхме поредните статии за нея по вестниците. Тогава тя замълча, а после, за моя огромна изненада, се изправи и със странен блясък в очите изрече: „Аз съм твоят ангел-пазител! Значи би трябвало да ти помогна да успееш!“. А после изчезна. Та сега нещо ми подсказва, че тя е намислила нещо. Дано само вече не включва срещи с непознати.

— Много впечатляващо! — отбелязва татко, разлиствайки моя бизнес план.

— Съобразих се и с някои от съветите на Ед — признавам си аз. — Той ми помогна изключително много и с онези работи около чичо Бил. Помогна ми да направя онова изявление. И именно той беше човекът, който ме накара да наема отговорник за връзките с обществеността, за да общувам с пресата! Между другото, видяхте ли онази статия в днешния „Мейл“?

— А, да! — кимва татко и двамата с мама си разменят погледи. — Видяхме я.

Да кажа, че родителите ми са втрещени от последния развой на събитията, би било съвсем меко казано. Никога досега не ги бях виждала толкова шокирани, както когато почуках на входната им врата, съобщих им, че чичо Бил иска да размени с тях няколко думи, обърнах се към лимузината и казах: „Окей, твой ред е!“. И когато чичо Бил излезе от колата със стисната челюст и направи всичко, което го бях накарала да направи, нито един от родителите ми не успя да събере сили, за да проговори. Все едно най-неочаквано от главата ми са започнали да растат кренвирши. Дори след като чичо Бил си тръгна и аз казах: „Някакви въпроси?“, те пак не отговориха. Просто си седяха вцепенени на дивана и ме съзерцаваха благоговейно, сякаш бях някое божество. Ето, дори и сега, след като малко се поуспокоиха и всичко вече е публична тайна, те продължават да ми хвърлят от време на време погледи, пълни с благоговение.

Пък и защо не?! Аз съм наистина достойна за възхищение. С помощта на Ед изпипах цялото прескомюнике, което мина перфектно. Или поне от моя гледна точка. Надали от гледна точка на чичо Бил. Нито пък от тази на леля Труди. В деня, в който новината гръмна, тя отлетя за някакъв спа курорт в Аризона и се закотви там за неопределено време. Само един бог знае дали някога ще я видим.

Диаманте обаче извлече невиждани ползи от тази история. Вече направи фотосесия за „Татлър“, пародирайки портрета на Сейди, и използва новината за реклама на своята модна линия. Което е много хитро от нейна страна. И невероятно умно като ход. Не мога да не й се възхитя за смелостта. Така де, тя не е виновна, че баща й е такъв мошеник, нали?!

Тайничко си мечтая Диаманте да се запознае с пралеля Сейди. Мисля, че двете ще си паснат перфектно. Имат много общо помежду си, въпреки че всяка от тях вероятно би била ужасена от подобна идея.

— Лара! — Вдигам очи и виждам татко да се приближава към мен. Поглежда ме сконфузено, а после пак се споглеждат с мама. — Искахме да говорим с теб относно… погребението на пралеля Сейди. — Покашляне.

— Какво?

— Погребението — суфлира мама с „дискретния“ си глас.

— Именно — кимва татко. — Отдавна искаме да повдигнем този въпрос пред теб. Безсъмнено, щом полицията вече не може да бъде сигурна дали тя е била…

— Убита — вметва мама.

— Точно така. Та щом случаят е приключен, полицията освободи нейните… как да се изразя…

— Останки — прошепва услужливо мама.

— Да не би вече да сте я погребали? — ахвам ужасено. — Моля ви, кажете ми, че не сте правили още погребение!

— Не, не сме, разбира се. По принцип то беше предвидено за този петък. Смятахме да ти кажем на определен етап, но… — Не довършва и свежда очи.

Да бе, как пък не!

— Както и да е! — махва с ръка мама. — Това беше преди.

— Именно — продължава смело татко. — Но сега нещата очевидно взеха голям обрат. Така че, ако желаеш да вземеш участие в подготовката му…

— Разбира се, че желая да взема участие! — почти изкрещявам аз. — Всъщност, мисля, че аз ще поема ръководството по организацията му!

— Ясно. — Татко и мама се споглеждат. — Добре. Разбира се. Мисля, че това би било най-справедливото решение, предвид количеството… проучвания на живота й, които си извършила.

— Лара, ние смятаме, че ти си истинско чудо! — изрича най-неочаквано мама с невиждан за нея ентусиазъм. — Да откриеш всичко това съвсем сама! Кой щеше да знае, ако не беше ти?! Всичко щеше да си остане скрито-покрито. И сигурно всички щяхме да срещнем смъртта си, без никога да узнаем истината!

Само мама е в състояние в най-обикновен разговор да поведе всички ни към среща със смъртта!

— Това са координатите на директора на погребалния дом, скъпа — изрича сконфузено татко и ми подава брошура.

Точно в този момент се чува звънецът. Насочвам се към видео интеркома и се вторачвам в зърнистото черно-бяло изображение на малкия екран. Мисля, че е мъж, въпреки че образът е толкова лош, че спокойно би могъл да бъде и слон.

— Да?

— Аз съм Гарет Бърч от „Принт Плийз“ — казва човекът. — Нося ви визитките!

— О, страхотно! Заповядайте горе!

Това е! Вече мога да бъда напълно сигурна, че си имам собствен бизнес! Имам си визитки!

Каня Гарет Бърч в офиса си, щастливо отварям кутията и раздавам визитки на всички. На тях пише: „Лара Лингтън, Магическо издирване“, а встрани има миниатюрно изображение на магическа пръчица.

— Но как така ги доставяте лично? — питам, докато подписвам формуляра за доставката. — Така де, много мило от ваша страна, но офисът ви не беше ли в Хакни? Не трябваше ли да ми ги изпратите по пощата?

— Просто реших да ви направя услуга — отговаря Гарет Бърч и ме поглежда със стъклени очи. — Много ценя вашата фирма и това е най-малкото, което мога да сторя за вас!

— Какво? — шашвам се аз.

— Много ценя вашата фирма — повтаря той като робот, — и това е най-малкото, което мога да сторя за вас!

О, господи! Сейди! Какви ги върши пък сега?

— Ами… много благодаря! — промърморвам леко смутена. — Оценявам високо жеста ви! И ще ви препоръчам на всичките си приятели!

Гарет Бърч напуска тържествено, а аз се заемам да разопаковам останалите визитки, докато мама и татко ме гледат облещено.

— И той ги е донесъл дотук съвсем сам, чак от Хакни? — обажда се най-сетне татко.

— Така изглежда. — Старая се да звуча небрежно, като че това е съвсем нормално за мен събитие. За щастие, преди да са успели да кажат каквото и да било друго, телефонът звънва и аз побързвам да го вдигна.

— Здравейте! Тук е офисът на „Магическо издирване“!

— Може ли да говоря с Лара Лингтън, ако обичате? — Женски глас, който не разпознавам.

— Същата. — Сядам на един от чисто новите въртящи се столове и се надявам тя да не чуе звука от смачкан найлон. — С какво мога да ви бъда полезна?

— Казвам се Полийн Рийд и съм началник на отдел „Човешки ресурси“ в „Уилър Фуудс“. Питах се дали не бихте желали да дойдете при нас, за да поговорим? Чух много хубави неща за вас!

— Колко мило! — грейват очите ми. — От кого, ако мога да попитам? От Джанет Грейди ли?

Тишина. Когато Полийн Рийд отново заговаря, в гласа й се усеща леко объркване.

— Не си спомням точно кой ми каза. Но вие имате отлична репутация на човек, умеещ да подбира таланти, и затова искам да се запознаем. Нещо ми подсказва, че вие ще можете да сторите доста добрини на нашия бизнес!

Сейди!

— Е, би било страхотно наистина! — възкликвам, когато идвам на себе си. — Нека погледна графика си… — Отварям бележника и си записвам датата и часа на срещата. Когато затварям телефона, мама и татко ме гледат с истински възторг.

— Добри ли са новините, скъпа? — пита татко.

— Беше просто шефката на отдел „Човешки ресурси“ на „Уийлър Фуудс“ — махвам с престорена небрежност. — Искаше среща с мен.

— „Уийлър Фуудс“, дето правят онези зърнени закуски ли? — Мама вече не е на себе си от щастие.

— Аха! — ухилвам се самодоволно. — Както изглежда, моят ангел-пазител продължава да се грижи за мен!

— Здравейте! — прекъсва ни гласът на Кейт, която влетява през вратата, понесла огромна кошница с цветя. — Вижте какво ни беше доставено току-що! Здравейте, господин и госпожо Лингтън! — допълва любезно. — Харесва ли ви нашият нов офис? Страхотен е, нали?

Поемам кошницата от Кейт и отварям картичката. После зачитам на глас:

— „На всички в «Магическо издирване»! Надяваме се да ви опознаем и като клиенти, и като приятели! Ваш: Брайън Чалмърс, началник «Глобални човешки ресурси» в «Дуайър Дънбар».“ — После допълвам: — Написал е дори личния си телефонен номер!

— Невероятно! — ококорва очи Кейт. — Познаваш ли го?

— Не.

— А изобщо някого от „Дуайър Дънбар“?

— Ами… не.

Мама и татко окончателно са онемели. Мисля, че най-добре е веднага да ги изведа оттук, преди да се случи още нещо налудничаво.

— Отиваме на обяд в пицарията — уведомявам Кейт. — Искаш ли да дойдеш с нас?

— След мъничко — кимва весело тя. — Само първо да оправя нещо.

Избутвам мама и татко навън, слизаме по стъпалата и излизаме на улицата. Виждам на тротоара възрастен викарий със свещеническа яка и расо да гледа нагоре към нашата сграда с вид на човек, който се е изгубил.

— Здравейте! — приближавам към него, притеснена дали е добре. — Знаете ли къде сте? Имате ли нужда да ви упътя?

— Ами… да, всъщност за първи път идвам в този квартал — отвръща той и ме поглежда замаяно. — Търся номер 59.

— Точно това е сградата, която търсите! — Посочвам към вратата, на чието стъкло ясно се вижда цифрата 59.

— О, значи е тук! — Лицето му се прояснява и той се приближава към входа. Но за мое изумление не влиза вътре. Само вдига ръка и започва да благославя сградата.

— Господи, призовавам те да благословиш всички, които работят в тази сграда! — изрича с леко треперещ глас. — Благослови всички начинания и компании вътре и най-вече днес „Магическо…“.

А, не!

— Хайде! — Грабвам мама и татко и отсичам: — Да отидем да хапнем пица!

— Лара — изрича едва чуто татко, докато аз буквално го тикам напред по тротоара, — аз ли полудявам или този викарий…

— Мисля, че ще си поръчам „Четирите сезона“! — прекъсвам го с ведър глас. — А вие двамата?

* * *

Мисля, че майка ми и баща ми най-сетне се предадоха и решиха да се пуснат по течението. До момента, в който доволно отпиваме от виното си, вече всички се усмихват и неудобните въпроси са забравени. Всички избрахме пиците си и сега нагъваме топли чеснови хлебчета и аз съм много щастлива.

Дори появата на Тоня не е в състояние да помрачи настроението ми. Идеята да я поканим беше на мама и татко, а истината е, че макар тя много да ме ядосва, все пак ми е сестра. Като че ли вече започвам да оценявам какво значи това.

— О, господи! — Гръмовният й глас кара поне двайсетина глави в пицарията да се обърнат към нас. — Господи боже мой! Можете ли да повярвате на всички тези неща за чичо Бил!

Появявайки се на нашата маса, тя очевидно очаква да се превърне в център на внимание.

— Здрасти, Тоня! — казвам. — Как са момчетата? А Клайв?

— Можете ли да повярвате?! — повтаря тя и ни оглежда недоволно. — Видяхте ли вестниците? Така де, това не може да е вярно! Измислици на таблоидите! Сигурно някой е решил да си отмъсти за нещо.

— Мисля, че е вярно — поправя я с мек тон татко. — Той самият си го признава.

— Ама видяхте ли какво са написали за него?

— Да — кимва мама и протяга ръка към виното си. — Видяхме. Вино, скъпа?

— Ама… — Тоня се отпуска на свободния стол и ни оглежда озадачено.

Очевидно си е мислела, че всички ще бъдем като покрусени заради чичо Бил. А няма да си седим и весело да нагъваме чеснови хлебчета.

— Заповядай! — подава й мама чаша вино. — Ей сега ще ти донесат и менюто!

Виждам как докато Тоня разкопчава якето си и го мята на облегалката на стола, мозъкът й щрака. Виждам я как преосмисля ситуацията. Виждам я как си казва, че щом никой не застава зад чичо Бил, значи и тя трябва да оттегли подкрепата си за него.

— Е, кой откри тази история? — пита накрая и отпива от виното си. — Някой разследващ журналист ли?

— Не, Лара — отговаря с усмивка татко.

— Лара ли? — Тук вече злобата на сестра ми стига своя връх. — Как така Лара?!

— Да, точно аз открих истината за пралеля Сейди и картината — обяснявам. — Аз свързах две и две. Точно аз бях!

— Ама… — Тоня издува невярващо бузи. — Но вестниците никъде не споменават името ти!

— Предпочитам да остана в сянка — отбелязвам загадъчно.

Подобно на супергерой, който изчезва безшумно в мрака и не се нуждае от никаква друга награда, освен да върши добро.

Макар че, ако трябва да бъда честна, не бих имала нищо против името ми да се беше появило във вестниците. Обаче никой не си направи труда да дойде и да вземе интервю от мен, въпреки че нарочно изправих косата си — за всеки случай. Във всички статии пише единствено това: „Откритието е било направено от член на семейството“.

Член на семейството. Да бе!

— Но все пак нещо не разбирам! — вперва жлъчен поглед в мен сестра ми. — Защо изобщо започна това проучване?

— Просто интуицията ми подсказа, че около пралеля Сейди има нещо гнило. Обаче никой не пожела да ме чуе — не мога да се сдържа да не добавя. — На погребението й всички решихте, че съм побъркана.

— Тогава каза, че тя е била убита! — протестира Тоня. — А всички знаем, че не е била убита!

— Усещането ми, че нещо не е наред, беше много общо — отбелязвам и вирвам брадичка. — Затова реших сама да проверя основанията за своите подозрения. И след известни проучвания те се потвърдиха! — Всички ме зяпат в устата, сякаш съм университетски преподавател. — Накрая се свързах с експертите от Лондонската портретна галерия и те удостовериха истинността на моите разкрития!

— Напълно вярно! — кимва усмихнат татко.

— И знаеш ли какво още? — допълвам гордо. — Сега ще правят нова оценка на картината и чичо Бил ще даде на татко половината от стойността й!

— Хайде бе! — ахва Тоня и слага ръка на устата си. — Няма начин! И колко би могло да е това?

— Доколкото схванах, милиони — обяснява татко и се размърдва притеснено в стола си. — Обаче Бил е непреклонен, че трябва да ми ги даде!

— Те са твои по право, татко! — повтарям му за хиляден път. — Той ги е откраднал от теб! Той е крадец!

Като никога Тоня изглежда онемяла. Грабва едно чесново хлебче и започва да го ръфа. Накрая се обажда:

— Видяхте ли онази уводна статия в „Таймс“? Брутална работа!

— Да, доста грубичко, бих казал — примигва татко. — Все пак, въпреки всичко, не можем да не съчувстваме на Бил…

— Нищо подобно! — прекъсва го мама. — Говори само за себе си!

— Пипа! — втрещява се татко.

— Лично аз изобщо не му съчувствам! — отсича тя и оглежда предизвикателно цялата маса. — Аз изпитвам към него… гняв! Да, гняв!

Зяпвам срещу мама. Откакто съм се родила, нямам спомен да съм чувала мама да си признава, че изпитва гняв. От другата страна на масата Тоня е също толкова шашната, колкото съм и аз. Тя ме поглежда въпросително, а аз само свивам рамене.

— Онова, което е сторил, е недостойно и непростимо! — продължава мама. — Баща ви все се старае да търси добрата страна у хората, да намери някакво извинение за лошотията им. Но истината е, че понякога добра страна просто няма! Извинение също няма!

Никога досега не съм виждала мама толкова войнствено настроена. Бузите й са порозовели от вълнение и стиска винената чаша така, сякаш се кани да пробие небето с нея.

— Браво на теб, мамо! — възкликвам.

— И ако баща ви продължава да се опитва да го защитава…

— Не го защитавам! — побързва да я опровергае татко. — Но все пак той ми е брат! Роднина. Трудно е…

Въздъхва дълбоко. Виждам сенките на разочарованието, изписани под очите му. Да, татко наистина се старае да открива добрата страна у всеки човек. Това е част от неговия житейски грим.

— Твърде дълго време семейството ни живя под сянката на брат ти! — продължава мама с треперещ глас. — Успехът му се отрази на всеки от нас, макар и по различен начин. Но ето че вече е време да бъдем свободни, да излезем изпод сянката му! Мисли си каквото искаш, но аз тегля чертата!

— А аз препоръчах книгата на чичо Бил на дамите от моя читателски клуб! Представяте ли си?! — обажда се внезапно Тоня. — И направих осем продажби заради него! — Възмущението й е неподправено. — А всичко е било лъжа! Отвратителен човек, достоен единствено за презрение! — После внезапно се обръща към татко и добавя: — И ако ти не си на същото мнение, татко, ако не си му бесен, значи си пълен балък!

Не мога да не я поздравя вътрешно. Понякога ситуацията има нужда точно от това — от прямотата и безпощадната искреност на сестра ми.

— Но аз съм бесен! — признава си накрая татко. — Разбира се, че съм бесен! Просто ми трябва време, за да се приспособя към реалността на нещата! Да разбереш, че брат ти е такова егоистично, безпринципно… лайно! — издишва дълбоко. — Така де, какво идва да каже това?

— Идва да каже, че просто трябва да го забравим! — отсича твърдо мама. — Да продължим напред! Да продължим с остатъка от живота си, без да се чувстваме второразредна порода хора!

Никога досега не съм чувала мама да говори с толкова хъс.

Давай, мамо!

— И кой сега се занимава с нещата, свързани с него? — продължава да разпитва Тоня. — Той не се ли дърпа?

— С всичко се занимава Лара! — отсича гордо мама. — Тя говори с чичо ти Бил, тя говори с галерията, тя оправи всичко… и започна собствен бизнес! Истински стожер е тя, ами да!

— Браво! — усмихва се широко Тоня, но по очите й разбирам, че това я дразни. — Браво на теб, Лара! — Отпива от виното си и бавно разклаща чашата. Направо я виждам как се опитва да намери някое уязвимо местенце в мен, някакъв начин да си възвърне превъзходството. — А как вървят нещата с Джош? — хрумва й накрая. — Татко ми каза, че за малко сте се събрали, но после окончателно сте се разделили. Сигурно не ти е никак леко! Сигурно си съсипана!

— Нищо подобно — свивам рамене. — Отдавна го преживях.

— Но не може да не те боли, нали? — настоява Тоня, фиксирала ме с кравешките си очи. — Самоувереността ти не може да не е пострадала! Но не забравяй едно — това не означава, че ти не си красива, Лара! Нали така? — обръща се към мама и татко. — Има и други мъже…

— Новият ми приятел се грижи достатъчно добре за моето настроение — отбелязвам усмихнато. — Така че, няма нужда да се притесняваш за мен!

— Нов приятел ли? — ахва тя. — Вече?

Е, не е необходимо да се прави на чак толкова изненадана!

— Той е американски консултант към една наша фирма. Казва се Ед.

— Много красив мъж! — вметва в моя защита татко.

— И миналата седмица води всички ни на обяд! — приглася мама.

— Аха! — Тоня вече е обидена. — Много добре! Но няма ли да ти бъде трудно, когато той се върне в Щатите? — Тази мисъл очевидно е достатъчна, за да подхрани злорадството й, и тя грейва. — Връзките от разстояние очевидно завършват много неприятно. Всички тези трансатлантически телефонни разговори, а и времевата разлика…

— Кой знае какво ще стане! — чувам се да отбелязвам енигматично.

— Аз мога да го накарам да остане! — Шепотът на Сейди в ухото ми ме стряска така, че едва не подскачам на стола си. Обръщам се и я виждам да се носи във въздуха точно до мен с блеснали от решителност очи. — Аз съм твоят ангел-пазител! Аз мога да накарам Ед да остане в Англия!

— Извинете ме за момент — обръщам се към останалите на масата. — Налага се да изпратя едно текстово съобщение.

Вадя телефона си и започвам да пиша, като разполагам екрана така, че Сейди да може да го вижда.

„Няма проблеми. Не е необходимо да го караш да остава. Къде беше?“

— Или по-добре да го накарам да ти предложи брак! — възкликва тя, без да обръща внимание на въпроса ми. — Ще бъде адски забавно! Ще му кажа да ти направи предложение и ще гледам да ти избере най-зашеметяващия пръстен и после ще бъде толкова хубаво, докато организираме сватбата, и…

„Не, не и не! — пиша бързо. — Сейди, престани! Моля те, не го карай да прави нищо насила! Искам той сам да взема решенията си. Искам да слуша собствения си глас!“

Сейди изсумтява, когато изчита написаното, и казва:

— Хубаво! Обаче смятам, че моят глас е по-интересен!

При което аз не мога да не се усмихна.

— Пращаш съобщение на гаджето ли? — наблюдава ме изкъсо Тоня.

— Не — отговарям неопределено. — Просто на една приятелка. Добра приятелка!

Обръщам се и набирам по клавиатурата на телефона: „Благодаря ти за всички онези неща, които правиш, за да ми помогнеш в бизнеса! Не беше необходимо!“.

— Но аз искам да го направя! — настоява Сейди. — Забавно е! Стигнахте ли до шампанското?

„Не — написвам в отговор, като ми идва да се изхиля. — Сейди, ти си най-добрият ангел-пазител на света!“

— Е, не мога да кажа, че не се гордея със себе си! — пъчи се тя. — А сега, къде мога да седна?

Понася се над масата и се настанява на свободния стол отсреща. Точно в този момент се появява Кейт, поруменяла от вълнение.

— Познайте какво стана! — изписква. — Току-що получихме бутилка шампанско от безмитния магазин на ъгъла! Човекът каза, че това било за добре дошли в квартала! И най-важното, Лара, телефонът не спря да звъни! Записала съм всички номера, които те търсиха. Пристигна и пощата, препратена от апартамента ти. Не я нося тук, разбира се, но забелязах една пратка, която сигурно е важна, та… От Париж е… — И ми подава пратката. После си дръпва един стол, оглежда всички и пита: — Поръчахте ли вече? Лично аз умирам от глад! Здравейте, с вас не се познаваме! Аз съм Кейт!

Докато Кейт и Тоня се запознават и докато татко налива още вино, аз се втренчвам в пощенската пратка, изпълнена с неприятни предчувствия. Идва от Париж. Почеркът, с който е изписан адресът, безсъмнено е момичешки. Когато притисна торбичката, усещам вътре нещо твърдо и неравно. Твърдо и неравно като огърлица!

Бавно, много бавно вдигам очи. Сейди ме наблюдава от другия край на масата. Знам, че тя си мисли същото.

— Давай! — кимва.

С треперещи ръце аз отварям торбичката. Надниквам и зървам топчета мека хартия. Разбутвам ги и забелязвам проблясък на нещо жълто. Вдигам очи и ги впервам право в Сейди.

— Тя е, нали? — прошепва тя. Пребледняла е. — Вече е при теб!

Кимвам. Само веднъж. А после, без да си давам сметка какво точно правя, бутвам назад стола си.

— Аз трябва… да проведа един телефонен разговор — изричам и установявам, че гласът ми като че ли не е моят. — Ще изляза навън. Няма да се бавя!

Провирам се между масите и столовете към задната част на ресторанта, където има уединен заден двор. Бутвам вратите и се насочвам към далечния ъгъл на двора. После пак отварям торбичката, изваждам опакованата в мека хартия огърлица и внимателно я разопаковам.

След всичкото това време! Държа я! Просто ей така!

По-топла е на допир, отколкото бях очаквала. Някак си по-материална. Кристалите улавят слънчевите лъчи и проблясват, а мънистата потрепват. Толкова е красива, че внезапно ми се приисква да си я сложа. Но вместо това вдигам очи към Сейди, която ме наблюдава, потънала в мълчание.

— Ето, заповядай! Твоя е! — И без изобщо да се замисля какво правя, аз се опитвам да й закача огърлицата като олимпийски медал. Обаче ръцете ми минават право през нея. Опитвам отново и отново, макар да знам, че е напълно безполезно. — Не знам какво да сторя сега! — едновременно плача и се смея. — Твоя е! Би трябвало да я носиш ти! Трябва ни призрачна версия на…

— Престани! — извисява се внезапно гласът на Сейди, изпълнен със съвсем ново за нея напрежение. — Недей… — Отдръпва се и се отдалечава от мен, свела очи към плочите, покриващи двора. — Отлично знаеш какво трябва да направиш!

Настъпва тишина, нарушавана единствено от натоварения трафик по главната улица в Килбърн. Нямам сили да погледна към Сейди. Просто си стоя, стиснала здраво огърлицата, и съзерцавам нищото. Знам, че точно тази огърлица беше целта на цялото наше приключение и търсене. Но сега, когато вече я имаме… Ще ми се да не беше пристигала все още! Засега. Нали точно огърлицата е причината, поради която Сейди ме преследва! И когато си я получи…

Не, не искам да мисля за това! Не искам да мисля за подобни неща!

Лекият бриз повдига листата, нападали по плочите на двора.

Пребледняла, но изпълнена с решимост, Сейди ме поглежда и отсича:

— Само ми дай малко време, става ли?

— Разбира се — преглъщам. — Няма проблеми.

Натъпквам огърлицата обратно в торбичката и се връщам в ресторанта.

А Сейди се стопява във въздуха.

* * *

Не мога да си ям пицата. Не мога да водя свестен разговор. Не мога да се концентрирам върху работата си, когато се връщам в офиса, въпреки че на телефонния секретар вече ме очакват още шест повиквания от мастити шефове на отдели „Човешки ресурси“, които настояват да се срещнат с мен. Торбичката с пощенската пратка продължава да седи в скута ми — стискам здраво огърлицата, която е вътре в нея, и за нищо на света не мога да си позволя да я пусна.

Изпращам текстово съобщение на Ед, в което му казвам, че много ме боли глава и че имам нужда да остана за малко сама. Когато се прибирам у дома, от Сейди няма ни следа, което изобщо не ме изненадва. Приготвям си някаква вечеря, която не докосвам, а после сядам на леглото с огърлицата на врата си. Навивам мънистата на пръста си и гледам стари филми по канал ТСМ, без дори да си правя труда да опитвам да заспя. Накрая, някъде към пет и половина сутринта, ставам, навличам си нещо отгоре и излизам. Меката сивота на зората вече се багри от ярките розовочервеникави нишки на изгрева. Застивам за момент, вторачена в пъстрия килим на небето над главата си, а после, въпреки ситуацията, усещам някакъв неочакван прилив на жизнерадост. Купувам си едно кафе от близкото кафене, скачам на автобуса и се запътвам към моста „Ватерло“. Автобусът подскача по пустите улици, а аз гледам невиждащо напред. Когато пристигам до моята спирка, вече наближава шест и половина. По улиците и по моста започват да се появяват хора. Но Лондонската портретна галерия все още е затворена. Затворена и празна, жива душа няма вътре. Или поне така би си помислил нормалният човек.

Намирам един зид до стълбището, присядам и започвам да пия кафето си, което вече е поизстинало, но е истинска манна небесна за празния стомах. Готова съм да стоя тук цял ден, но когато близката църковна камбана отброява осем часът, тя се появява на стълбите с онзи познат, типично неин замечтан поглед. Носи поредната възхитителна рокля — в перленосиво, с поличка от тюл, на парчета във формата на цветни листенца. На главата си има сива воалетка, а очите й под воалетката са сведени. Не искам да я стряскам, затова я изчаквам сама да ме забележи. Не че не се изненадва де.

— Лара!

— Здрасти! — вдигам ръка. — Нещо ми подсказа, че ще те намеря тук.

— Къде е огърлицата ми? — изписква уплашено. — Да не си я изгубила?

— Не, не се тревожи. У мен е. Всичко е наред. Ето тук е! Виж!

Наоколо няма жива душа, но аз за всеки случай се оглеждам — първо наляво, после надясно. А после изваждам огърлицата. Под ярката светлина на утрото тя изглежда още по-изумителна от всякога. Пускам я леко надолу и мънистата потракват събирайки се. Сейди се заглежда с копнеж в нея, протяга ръце, като че ли иска да я поеме, но после ги отдръпва.

— Ще ми се да можех да я докосна — промърморва.

— Да, знам. — Неспособна да й помогна по какъвто и да било начин, аз просто й я поднасям, сякаш правя жертвоприношение.

Иска ми се да можех да я увия около врата й. Иска ми се да можех да я събера отново с любимата й огърлица.

— Искам си я обратно — изрича през едва доловим шепот тя. — Искам да ми я върнеш!

— Сега? Днес?

Сейди ме поглежда право в очите и отвръща:

— Веднага!

В гърлото ми се събира топка. Не съм в състояние да изрека нито едно от нещата, които искам да й кажа. Но мисля, че тя и без това ги знае.

— Искам си я обратно — повтаря тя тихо, но безапелационно. — Прекалено дълго време бях разделена с нея.

— Ясно. — Кимвам няколко пъти за по-сигурно, а пръстите ми стискат огърлицата толкова силно, че нищо чудно скоро от тях да потече кръв. — Е, в такъв случай ще я имаш!

* * *

Пътуването е прекалено кратко. Таксито се промъква през малките улички прекалено лесно и бързо. Иска ми се да извикам на шофьора да не бърза толкова. Иска ми се да можех да спра времето. Иска ми се таксито да попадне в задръстване за… шест часа! Ала ето че вече навлизаме в малката уличка от предградията. Пристигнахме!

— Хей, доста бързо стана, а? — отбелязва Сейди с престорена жизнерадост.

— Аха! — насилвам се да се усмихна и аз. — Удивително бързо.

Когато излизаме от таксито, усещам, че страхът сковава душата ми като менгеме. Ръката ми стиска огърлицата толкова силно, че пръстите вече наистина започват да ме болят. Но не съм в състояние да отпусна захвата си, въпреки се с другата си ръка се опитвам да платя на шофьора.

Таксито се изнася с рев от уличката, а ние със Сейди стоим и се гледаме. Намираме се пред малка редица магазинчета, едно от които е погребално бюро.

— Там е — кимвам неохотно към знака, на който пише: „Параклис на покоя“. — Но както изглежда, все още е затворено.

Сейди се понася към заключената врата и наднича през прозореца.

— Е, в такъв случай ще почакаме. — Свива рамене и се връща до мен. — Мисля, че можем да приседнем.

Насочваме се към малка дървена пейка встрани от вратата и сядаме. Известно време никоя от нас не отронва и думица. Поглеждам часовника си. Девет без пет. Погребалното бюро отваря в девет. Само тази мисъл е напълно достатъчна, за да ме паникьоса, затова решавам, че няма да мисля за това. Засега. Ще се фокусирам единствено върху тук и сега, върху факта, че в момента седя на пейката точно до Сейди.

— Между другото, много хубава рокля си имаш днес! — отбелязвам с надеждата, че звуча напълно нормално. — От кого я сви този път?

— От никого! — провиква се възмутено пралеля ми. — Моя си е! — Плъзва поглед към мен и неохотно признава: — А на теб обувките ти са много красиви!

— Благодаря! — Иска ми се да можех да се усмихна, ала устните ми отказват да го направят. — Купих ги онзи ден. Всъщност Ед ми помогна да ги избера. Ходихме на нощен пазар, в търговския център „Уайтлис“. Имаха промоционални оферти за…

И аз вече не знам какво приказвам. Но може би го правя заради самото приказване. Защото говоренето е по-добро от мълчаливото чакане. Отново поглеждам часовника си — две минути след девет часа. Закъсняват. Изпълвам се с нелепа благодарност заради този факт, сякаш някой ми е дал отсрочка на присъдата.

— Него доста го бива в тракането на кокали, нали? — изтърсва внезапно Сейди. — Имам предвид Ед, разбира се. А и ти не си никак зле, ако трябва да бъда честна.

Тракане на кокали ли?

Тя нали не иска да каже…

О, не! Не!

— Сейди! — обръщам се вбесена към нея. — Знаех си! Гледала си ни!

— Е, и? — изкисква се дяволито тя. — Бях изключително дискретна, нали? Никой не разбра, че съм там!

— И какво по-точно видя? — простенвам засрамена.

— Всичко! — отговаря безгрижно тя. — И трябва да ти кажа, че шоуто си го биваше!

— Сейди, невъзможна си! — Хващам се за главата. — Възпитаните хора не гледат другите как правят секс! Има закони срещу подобно нещо!

— Имам само една забележка, мъничка де — изрича тя, без изобщо да обръща внимание на възмущението ми. — Или по-точно… предложение. Нещо, което много обичахме по мое време.

— Не! — провиквам се ужасено. — Никакви предложения!

— Е, ти губиш! — свива рамене тя и започва да оглежда маникюра си, като от време на време ми хвърля погледи изпод миглите си.

Добре де! Разбира се, че успя да събуди любопитството ми! И наистина искам да знам какво е предложението й!

— Окей — изричам накрая. — Сподели с мен своята гениална идея за секс от двайсетте! Но гледай тя да не включва някой странен крем, който няма изтриване!

— Така… — започва Сейди и се привежда към мен.

Но преди да успее да продължи, погледът ми внезапно улавя нещо над рамото й. Вцепенявам се и затаявам дъх. Възрастен мъж с черно палто отключва вратата на погребалното бюро.

— Какво има? — проследява погледа ми Сейди. — О!

— Да. — Едва преглъщам.

Но към този момент възрастният мъж също ме е забелязал. Пък и сигурно не е трудно да бъда забелязана, седнала с изправен като струна гръб на пейката, вторачена директно в него.

— Добре ли сте? — пита разтревожено той.

— Ами… здравейте! — Насилвам се да се изправя на крака. — Аз всъщност… Дойдох да посетя вашия… да изразя почитанията си… Става въпрос за моята пралеля — Сейди Ланкастър. Доколкото знам, вие сте… това е мястото, където…

— Аааа! — кимва печално той. — Разбира се, тук е.

— Може ли… да… я видя?

— Разбира се — кимва повторно той. — Естествено. Само ми дайте минутка, за да отворя бюрото и да пооправя някои неща. Ще ви повикам, госпожице…

— Лингтън — представям се аз.

— Лингтън — повтаря той и очите му блясват в знак, че се е сетил коя съм. — Разбира се, разбира се. Ако желаете да влезете, бихте могли да почакате в нашата стая за семейството…

— Само след минута — отвръщам и го дарявам с нещо, което се надявам да прилича на усмивка. — Просто трябва да… проведа един телефонен разговор.

Собственикът на погребалното бюро изчезва вътре. В продължение на няколко секунди не мога да помръдна. Иска ми се да можех да удължа този момент цяла вечност. Иска ми се да не правя онова, което трябва да направя. Така де, ако не призная реалността на този факт, нищо няма да се случи, нали така?

— Огърлицата в тебе ли е? — обажда се Сейди зад мен.

— Разбира се! Нали ти я показах? — И я вадя от чантата си.

— Хубаво. — Усмихва се, но усмивката й е напрегната, меланхолична.

Веднага ми става ясно, че отдавна е забравила за своя сексуален съвет от двайсетте.

— Е, готова ли си? — Опитвам се да звуча безгрижно. — Места като това са обикновено доста депресиращи…

— О, аз не възнамерявам да влизам! — махва с ръка тя. — Ще остана тук и ще чакам. Тук ми е далеч по-добре!

Свеждам глава. Не знам как да продължа. И не знам как да изрека онова, което всъщност си мисля. Мисълта, която се върти ли, върти в главата ми като тон на зловеща песен, който с всяка следваща секунда става все по-силен и непоносим.

Никоя ли от нас няма да повдигне въпроса?

— Е — преглъщам.

— Е, какво? — Гласът на Сейди прозвучава ясно и остро като диаманта.

И аз автоматично разбирам, че тя си мисли същото.

— Какво според теб ще стане, когато аз… когато…

— Искаш да кажеш дали най-сетне ще се отървеш от мен ли? — обажда се Сейди с обичайния си пренебрежителен тон.

— Не! Исках да кажа…

— Да, знам! Ти просто нямаш търпение да се отървеш от мен! Писнало ти е от мен! — Брадичката й потреперва, но пак успява да се усмихне. — Ами, не мисля, че ще стане съвсем веднага.

Очите й се впиват в моите и аз разчитам посланието им: Не се огъвай! Никакво циврене! Вирни брадичка!

— Значи все пак няма отърване от теб, а? — решавам да вляза в тона й аз и някак си успявам да прозвуча подигравателно. — Страхотно!

— Опасявам се, че е така.

— Мечтата на всяко момиче! — подбелвам театрално очи. — Властен призрак, който да го преследва до края на вечността!

— Властен ангел-пазител — поправя ме безапелационно тя.

— Госпожице Лингтън? — Възрастният мъж наднича от вратата на погребалния дом. — Можете да заповядате, когато сте готова!

— Благодаря! Само секунда!

Когато вратата се затваря, аз започвам да оправям якето си, макар че изобщо няма нужда. Стягам колана си, проверявам нещо някъде да не виси, печеля още трийсет секунди.

— Е, значи просто мятам огърлицата вътре и след две минути пак ще се видим, нали? — старая се да звуча делово аз.

— Да, аз съм си тук — кимва Сейди и потупва пейката, на която седи.

— А после ще отидем на кино. Или нещо подобно.

— Става — кимва тя.

Правя крачка напред, а после се заковавам на място. Знам, че играем игра. Но не мога да оставя нещата така. Обръщам се, дишайки тежко, решена да не се огъвам. Решена, че не мога да я предам.

— Но… просто в случай… Просто в случай, че… — Не съм в състояние да го изрека. Не мога дори да си го помисля. — Сейди, за мен беше…

Всъщност няма нищо за казване. Защото думите просто няма да бъдат достатъчни, за да опишат какво означава за мен да съм познавала Сейди!

— Да, знам — прошепва тя и очите й се превръщат в две тъмни, блестящи звезди. — За мен също. А сега върви!

Когато се озовавам до вратата на погребалното бюро, се обръщам и я поглеждам за последен път. Сейди седи, изпънала гръб, леко наклонила бледия си дълъг врат, свила елегантно крака под себе си. Ефирната перленосива рокля обгръща нежно крехкото й тяло. Гледа право напред, петите й са в перфектна линия една с друга, ръцете й почиват на коленете. Седи напълно неподвижна. Чака.

Изобщо не мога да си представя какво ли й минава през ума.

Стоя си аз пред вратата, а тя внезапно ме забелязва, че я гледам, вдига брадичка, дарява ме с ослепителна, победоносна усмивка и изкрещява възторжено:

— Дръж!

— Дръж! — провиквам се в отговор и й изпращам въздушна целувка.

А после се обръщам и тръгвам решително напред.

Време е.

* * *

Директорът на погребалния дом ми е приготвил чаша чай и дори е намерил две твърди бисквити, които е сервирал в чинийка на красиви рози. Започва отговора на всеки мой въпрос с печално, тихо „Ааа“, преди да продължи със същинската част. Факт, който вече започва да ме дразни.

Повежда ме по боядисан в дискретен цвят коридор, а после спира многозначително пред дървена врата, на чиято табелка пише: „Апартаментът на лилиите“.

— Ще ви оставя насаме с нея — изрича тихо и отваря вратата. После допълва: — Вярно ли е, че именно тя е момичето от онази прочута картина? Онази, за която вестниците толкова много пишат напоследък?

— Да, същата — кимвам.

— Ааа — свежда глава той. — Колко невероятно! Днес е трудно да се повярва! Толкова възрастна дама! Доколкото знам, на сто и пет, нали? Преклонна възраст, наистина!

И макар да знам, че той просто се опитва да бъде любезен, думите му докосват директно оголената ми рана.

— Аз не мисля за нея по този начин! — отсичам рязко. — Не мисля за нея като за старица!

— Ааа — кимва той. — Наистина.

— Както и да е. Искам да сложа нещо в… ковчега. Има ли някакъв проблем? И мога ли да бъда сигурна, че няма да изчезне оттам?

— Ааа. Разбира се, госпожице! Оттук никога нищо не е изчезвало!

— И още едно нещо — допълвам решително. — Не искам никой да влиза тук след мен! Ако някой толкова държи да го направи, първо ще се свържете с мен! Докато не ви дам разрешение, няма да пускате никого другиго тук, разбрахме ли се?

— Ааа — оглежда почтително обувките си възрастният човек. — Разбира се.

— Е, предварително благодаря! А сега… ще вляза.

Влизам, затварям вратата след себе си и се заковавам на място. Оглеждам обстановката. Сега, когато накрая съм тук, сега, когато най-сетне го правя, краката ми като че ли отказват да ме слушат. Преглъщам тежко няколко пъти, опитвайки се да се овладея. Казвам си, че не трябва да се паникьосвам. Минава цяла минута, докато накарам краката си да направят няколкото стъпки, отделящи ме от големия дървен ковчег.

Това е Сейди. Истинската Сейди. Моята сто и пет годишна пралеля. Която живя и умря, без да я познавам. Пристъпвам по-близо, задържайки дъха си. Когато се привеждам над нея, зървам единствено пухкава бяла коса и суха, сбърчена старческа кожа.

— Заповядай, Сейди! — прошепвам.

И бавно и много внимателно плъзвам огърлицата през врата й. Готово!

Най-сетне. Направих го.

Тя изглежда толкова миниатюрна и съсухрена. Толкова уязвима. Сещам се за всички онези мигове, когато ми се е искало да докосна Сейди. За всички онези пъти, когато съм се опитвала да стисна ръката й или да я прегърна. А ето я сега тук. Истинска. От плът и кръв. Погалвам леко косата й и изпъвам роклята й. Повече от всичко на света ми се приисква тя да можеше да усети докосването ми. Това крехко, древно, миниатюрно, сбърчено тяло е било домът на Сейди за последните сто и пет години. Това е истинската тя!

Стоя пред нея и се опитвам да нормализирам дишането си. Опитвам се да мисля спокойни, подходящи неща. Може би дори няколко думи на глас. Искам да постъпя както трябва. Но едновременно с това в гърдите ми се събира нетърпение, което с всяка следваща секунда, прекарана тук, става все по-силно. Истината е, че душата ми изобщо не е в тази стая.

Трябва да тръгвам! Веднага!

С треперещи колене стигам до вратата, натискам бравата и се втурвам навън — за огромна изненада на директора на погребалния дом, който крачи напред-назад по коридора.

— Всичко наред ли е? — пита.

— Прекрасно — подвиквам през рамо. — Всичко е наред! Много ви благодаря! Ще поддържаме връзка! Но сега трябва да тръгвам! Съжалявам, но имам много важна среща!

Сърцето ми се е свило на топка. Почти не мога да си поема дъх. В главата ми пулсират мисли, които изобщо не съм искала да имам. Трябва да изляза оттук! Незнайно как, но успявам да се измъкна от приглушения коридор и от фоайето вече почти тичешком. Стигам до вратата и се втурвам навън на улицата. Заковавам се на място и се обръщам към пейката.

Пейката е празна.

* * *

Знаех си.

Разбира се, че си знаех.

Но въпреки това краката ми ме понасят към пейката. Оглеждам отчаяно тротоара и цялата улица и тихичко подвиквам:

— Сейди? Сейди? Сейди!

Докато се усетя, съм започнала да викам на глас. И викам ли, викам, докато не преграквам. Изтривам сълзите от очите си и отхвърлям предложенията за помощ на любезните минувачи. После продължавам да оглеждам улицата нагоре-надолу и накрая, изнемощяла, се отпускам на пейката. Хващам се здраво за нея и седя. Просто за всеки случай. И чакам.

И накрая настъпва и сумракът, а после и слънцето залязва, а аз започвам да потрепервам от студ…

И разбирам. Разбирам с душата си. Там, дълбоко в мен, където единствено има значение.

Тя няма да се върне при мен. Тя е продължила напред.

Тя е преминала отвъд.

[1] Ексцентрична сграда във формата на полусфера със стърчащи съоръжения, предназначена за изложения и изложби, но няма добра финансова реализация. Построена е в чест на новото хилядолетие. Намира се в Гринуич. — Б.р. ↑

Двайсет и седма глава

— Дами и господа! — гръмва гласът ми и аз правя пауза и прочиствам притеснено гърлото си.

Никога досега не съм говорила на микрофон, при това с толкова силни високоговорители. И въпреки че преди да започне всичко го проверих дали работи с дежурното „Едно, две, три“ и се чух как звуча, се оказва, че пак не съм се подготвила достатъчно за този шок.

— Дами и господа! — опитвам повторно. — Много ви благодаря, че удостоихте с присъствието си този ден на тъга и скръб, на възторг и тържественост… — Оглеждам лицата, вторачени в мен, грейналите им очи… Редица след редица, човек до човек… Изпълнили пейките на църквата „Сейнт Ботолф“. — … и най-вече, ден на поклон пред невероятната жена, която докосна сърцата на всички нас!

Обръщам се и поглеждам към огромната репродукция на портрета на Сейди, която се възправя над всичко останало в църквата. Платното е обградено с най-красивите плетеници от цветя, които съм виждала — лилии, орхидеи и виещ се през всички тях бръшлян, и дори репродукция на любимата огърлица на Сейди с водното конче, изработена от най-бледите жълти рози на света, поставена върху постамент от мъх.

Тази цветна репродукция е дело на „Хоукс и Кокс“ — най-добрите цветари в цял Лондон. Когато чули за заупокойната служба, те се свързаха с мен и ми предложиха да го направят безплатно — били големи почитатели на Сейди и много искали да й засвидетелстват почитта си. (Добре де, в по-циничен план, защото си знаеха, че така ще си направят страхотна реклама.)

Честно казано, първоначално не планирах това събитие като толкова огромно. Просто исках да организирам служба в памет на Сейди. Обаче после Малкълм от Лондонската портретна галерия научил за това. И ми предложи да обявят датата и часа на службата на техния уебсайт за всички любители на изкуството, които биха искали да присъстват и да изкажат почитта си към такава прочута икона на четката. И за всеобщо изумление само няколко часа след публикуването на новината били буквално обсадени от молби за покани. Накрая бяха принудени да разиграят поканите като томбола. Събитието се превърна във водеща новина за „Лондон Тунайт“. И ето ги сега тук, натъпкани в църквата. Редица след редица, човек до човек — все хора, които искат да почетат Сейди. Когато пристигнах и видях тълпите, меко казано се стъписах.

— Искам също така и да ви поздравя за тоалетите! Браво! — Оглеждам възторжено оригиналните стари палта, шалчетата с мъниста, гетите. — Мисля, че Сейди би се зарадвала да ви види и би одобрила всичко!

Дрескодът за днес е „двайсетте години на двайсети век“. И всички са се постарали да дадат всичко от себе си. А пък на мен въобще не ми пука, че заупокойните служби не изисквали дрескод — както викарият не се умори да ми повтаря. Важното е, че Сейди би била във възторг от хората наоколо, а в случая само това има значение!

Всички медицински сестри от старческия дом „Феърсайд“ са положили забележителни усилия също да бъдат в тон със случая — както за себе си, така и за възрастните обитатели на дома, които бяха успели да дойдат. Накичени са с приказни тоалети, със съответните ленти за глави и огърлици — всеки един от тях. Срещам погледа на Джини и тя ми се усмихва, помахвайки окуражително с ветрилото си.

Именно Джини и още две други сестри от старческия дом дойдоха с мен на поклонението на Сейди, което се състоя преди няколко седмици. Исках на него да присъстват само хора, които са я познавали. Които наистина са я познавали. Поклонението премина много тихо и задушевно, а после ги заведох всичките на обяд и си поплакахме, и пихме вино, и си разказвахме истории за Сейди, и се смяхме, а после им връчих огромно дарение за старческия дом и те отново се разплакаха.

Мама и татко не бяха поканени. Но според мен те като че ли разбраха.

Сега поглеждам към тях. Седнали са на първия ред. Мама е облечена в унищожителна лилава рокля с паднала талия, а лентата на главата й навява мисли по-скоро за седемдесетте и за „АББА“, отколкото за двайсетте. А татко изобщо не си е правил илюзии да изглежда като франт от двайсетте — облечен е в модерен, тъмен костюм с жилетка и копринена кърпичка на точки в предното джобче. Но смятам да му простя, защото е вперил в мен поглед, пълен с толкова много топлота, обич и гордост.

— Онези от вас, които са познавали Сейди единствено като момиче от известен портрет, вероятно се питат каква ли е била жената зад портрета. Е, тук е мястото да ви кажа, че тя беше удивителна жена! Беше остроумна, забавна, смела, безсрамна и… гледаше на живота като на най-голямата авантюра на света! Както вече знаете, тя беше муза на един от най-прочутите художници на двайсети век. Държала го е в плен на магията си! И той така и не е престанал да я обича до края на живота си — както и тя него. Били са трагично разделени от обстоятелствата. Но ако той бе живял по-дълго… кой знае?

Спирам, за да си поема дъх, и поглеждам към мама и татко, които ме наблюдават в захлас. Снощи репетирах цялата си реч пред тях, а татко непрекъснато повтаряше: „Откъде, за бога, си научила всичко това?!“. А аз бях принудена да се оправдавам с „архиви“ и „стари писма“, само и само за да го накарам да млъкне.

— Сейди беше безкомпромисна и жизнерадостна. Имаше онази неоценима способност да… насочва събитията. Както за себе си, така и за другите. — Поглеждам крадешком към Ед, който седи точно до мама, и той ми намига.

Той също знае много добре тази реч.

— Тя живя до сто и пет години, което си е истинско постижение. — Оглеждам публиката, за да се уверя, че всички ме слушат. — Но Сейди никак нямаше да бъде доволна, ако трябваше да бъде запомнена точно с това, ако хората мислеха за нея просто като за една „сто и пет годишна старица“. Защото дълбоко в себе си тя си остана двайсет и три годишна! През целия си живот! Чак до самия му край! Момиче, което обичаше да живее живота си заради гъдела! Момиче, което обичаше да танцува чарлстон, да тръска морна трътка по нощните клубове и във фонтаните, да кара твърде бързо за добрите нрави, да си слага червило и да прави… гримаси в хамбара!

Дълбоко в себе си се надявам никой от публиката да не знае какво е „гримаси в хамбара“. И наистина — присъстващите се усмихват любезно, сякаш току-що казах, че тя е обичала цветните аранжировки.

— Тя мразеше плетенето! — натъртвам. — И това при всички положения трябва да влезе в архивите! Но пък много обичаше списание „Грация“! — Пак натъртвам. Публиката избухва в смях, което е добре. Точно на това място очаквах смях.

— Но за нас, нейното семейство, разбира се — продължавам, — тя не беше просто едно безименно момиче от някаква си картина. Тя беше моята пралеля Сейди! Тя беше част от нашето семейно наследство! — Тук правя пауза, защото искам следващото ми изречение да достигне до ушите на всички. — Няма нищо по-лесно от това да пренебрегнеш семейството си. Няма нищо по-лесно от това да приемеш близките си за даденост. Но истината е, че твоето семейство е всъщност твоята история! Семейството ти е част от онова, което си ти! А без Сейди никой от нас не би бил това, което е днес!

Тук не мога да не хвърля един поглед на чичо Бил. Той седи — сякаш глътнал бастун — точно до татко, облечен в костюм по поръчка, с карамфил в бутониерата, а лицето му е далеч по-изпито, отколкото беше на онзи плаж в Южна Франция. Което не е никак изненадващо предвид факта, че последният му месец надали може да се определи като един от най-добрите. Вестниците не се умориха да си правят гаргара с него — както ежедневниците, така и финансовите издания, което не е никак добре за бизнесмен с неговите позиции.

Първоначално изобщо не мислех да му разрешавам да идва на тази служба. Неговият отговорник за връзките с обществеността не ме остави на мира, за да го допусна — смяташе, че така щял да си възвърне поне част от изгубената репутация. Но аз упорито се съпротивлявах, защото се опасявах, че той ще окупира събитието и отново ще насочи светлините на прожекторите към себе си. После преосмислих становището си. Казах си: „Защо пък да не дойде и да не отдаде последна почит на пралеля Сейди? Защо да не дойде, за да чуе колко велика е била леля ми?!“.

Затова накрая му беше позволено да дойде. При определени условия, разбира се.

— Затова трябва да й отдадем дължимата почит! Затова трябва да се преклоним с благодарност пред нея!

Тук отново поглеждам многозначително чичо Бил — и не съм единствената, която го прави. Всички се обръщат към него и из църквата се разнася шепот.

— Поради което и в памет на Сейди аз основах фондация „Сейди Ланкастър“! Събраните средства ще бъдат разпределени за каузи, които тя би одобрила. По-специално, ще подкрепяме различни организации, свързани с танцовото изкуство, благотворителни събития в подкрепа на възрастните хора, старческия дом „Феърсайд“ и Лондонската портретна галерия — в знак на благодарност за това, че през последните двайсет и седем години е запазила и съхранила в безупречен вид това феноменално платно!

На това място се ухилвам на Малкълм Гледхил, който ми връща усмивката. Когато му съобщих това свое решение, той не беше на себе си. Първо поруменя, а после започна да нарежда разни неща за това не съм ли искала да стана „Приятел“ или да вляза в борда на галерията, или нещо подобно, щом като съм такъв почитател на изкуството. (Не исках да му признавам, че всъщност съм почитател само на Сейди и че останалите картини не ме интересуват особено — в общи линии.)

— Бих желала също така да съобщя, че моят чичо, Бил Лингтън, желае да отдаде дължимото на Сейди с един жест, който сега ще прочета от негово име!

За нищо на света не бих допуснала чичо Бил да се качи на този подиум! Или сам да си пише речта. Истината е, че той дори не знае какво ще прочета сега. Разгръщам един друг лист хартия и изчаквам шепотът в църквата да заглъхне, след което започвам:

— „Успях да вляза в бизнеса единствено благодарение на картината на моята леля Сейди. Без нейната красота, без нейната помощ аз не бих заемал привилегированата позиция, която заемам днес. Докато беше жива, аз не я ценях достатъчно. За което дълбоко съжалявам!“ — Тук правя драматична пауза. Публиката е онемяла и ме слуша в захлас. Виждам как и всички присъстващи журналисти ще се претрепят да записват речта ми. — „Поради което днес за мен е удоволствие да съобщя, че дарявам десет милиона паунда на фондация «Сейди Ланкастър»! Това е само малка отплата за един много специален човек в моя живот!“

Цялата зала ахва. Чичо Бил пребледнява, позеленява и накрая успява да залепи на лицето си подобие на усмивка. Аз поглеждам към Ед, който ми намига и ми дава знак с вдигнат палец. Именно Ед беше този, който предложи: „Пиши направо десет милиона!“. Лично аз бях повече склонна на пет и при това смятах, че и те са много. А най-страхотното е, че това сега е обявено пред шестстотин души и цяла редица журналисти, така че той няма как да се отметне.

— И отново благодаря на всички ви за присъствието! — оглеждам църквата. — Когато картината беше открита, Сейди вече беше в старчески дом. Тя така и не разбра колко е обичана и ценена. Ако можеше да ви види сега, всичките, събрани тук, щеше да бъде много щастлива! Щеше да разбере… — Тук осъзнавам, че очите ми се пълнят със сълзи.

Не, няма да се огъна! След всичко, което успях да направя — не!

Незнайно как, но накрая успявам да се усмихна, поемам си дъх и продължавам:

— Щеше да разбере, че е оставила уникална следа в този свят! Че е дала щастие на толкова много хора и оставеното от нея ще бъде тачено поколения наред! Като нейна праплеменница не мога да изпитвам нищо по-малко от огромна гордост! — Отново се обръщам към картината, плъзгам поглед към нея, а после пак се обръщам и поглеждам публиката. — А сега единственото, което остана да кажа, е… за Сейди! Бихте ли вдигнали чашите си, ако обичате…

Настъпва раздвижване и шумотевица и звън на чаши, когато всички протягат ръце към коктейлите си. При пристигането си всеки гост получи по един коктейл — джин фис или „Сайдкар“, приготвени специално от двама бармани от хотел „Хилтън“. (И изобщо не ми пука дали хората обикновено пият коктейли на заупокойните служби или не!)

От църковния орган се разнасят уводните акорди на „Йерусалим“, а през това време аз слизам тържествено по стълбите на подиума и се приближавам към Ед, който е до родителите ми. Той е облечен в най-удивителното оригинално сако от двайсетте, за което плати цяло състояние на един търг в „Сотбис“ и с което изглежда като същинска звезда на черно-бялото кино. Когато възкликнах ужасено заради цената, той само сви рамене и заяви, че знае какво означавал за мен периодът на двайсетте години на двайсети век.

— Браво на теб! — прошепва сега Ед и стиска ръката ми. — Сигурен съм, че тя много се гордее с теб!

А когато пеенето започва, аз осъзнавам, че не мога да пея с хората. Не знам защо, обаче гърлото ми се е стегнало и отказва да пропусне звук. Вместо това оглеждам обсипаната с цветя църква, красивите тоалети на присъстващите и всичките тях, събрани тук, пеещи в памет на Сейди. Толкова много различни хора, от различни нива на живота. Стари, млади, семейни, приятели от старческия дом… хора, до които тя се бе докоснала по един или друг начин. Всичките — събрани тук. Всички — заради нея.

Точно това заслужаваше Сейди!

Точно това е заслужавала! Винаги!

* * *

Когато службата най-сетне завършва, органистът се впуска в ритмите на чарлстона (Изобщо не ми пука дали на заупокойните служби обикновено има чарлстон или не), а паството бавно се изнизва навън, всеки с коктейлната си чаша. Приемът ще се състои в Лондонската портретна галерия — благодарение на прекрасния Малкълм Гледхил, както и на любезните момичета с табелките, които съобщават на хората закъде да се запътят.

Но аз не бързам особено. Все още нямам сили да се изправя пред задължителните речи, социалните разговори и шумотевицата. Засега. Седя си на първия ред в църквата, вдишвам аромата на цветята, изчаквам народът да се изтече.

Отдадох й дължимото. Направих каквото трябва. Или поне си мисля, че го направих. Надявам се да съм го направила.

— Скъпа! — стряска ме гласът на мама. Обръщам се и я виждам как се приближава към мен, а лентата на главата й всеки момент ще падне. Бузите й са поруменели от вълнение. От цялото й същество се излъчва задоволство. — Службата беше прекрасна! Прекрасна!

— Благодаря! — усмихвам се сконфузено.

— Много се гордея с начина, по който прегази чичо си Бил! Твоята благотворителна организация ще постигне много неща, скъпа! А коктейлите! Ах! — Пресушава чашата си. — Великолепна идея, наистина!

Вторачвам се в мама. Заинтригувана съм. Доколкото ми е известно, днес все още не се е притеснявала за нищо. Не се тревожеше, че хората могат да закъснеят или да се напият, или да счупят коктейлните си чаши, или каквото и да било друго.

— Мамо… различна си — изричам внезапно. — Изглеждаш ми не толкова стресирана, колкото беше преди. Какво се е случило?

Питам се дали пък не е ходила на лекар, който й е изписал валиум или прозак, или нещо подобно. Дали състоянието й не е плод на химията.

Настъпва тишина, през която мама оправя лилавите си ръкави. Накрая изрича:

— Всъщност беше странно преживяване. Което обаче не можех да споделя с абсолютно никого, Лара! Но истината е, че преди няколко седмици с мен се случи нещо крайно необичайно!

— Какво? — поглеждам я подозрително.

— Ами, сякаш чувах… — Поколебава се, а после завършва: — … глас в главата си!

— Глас ли? — вцепенявам се аз. — Какъв глас?

— Знаеш, че не съм религиозна жена — казва мама, оглежда се (нали все пак сме в църква), а после се привежда към мен и продължава: — Но истината е, че този глас ме преследва цял ден! Беше точно тук! — Почуква по главата си. — Отказваше да ме остави на мира! Мислех си, че полудявам!

— И какво… какво по-точно ти каза?

— Каза следното: „Всичко ще бъде наред, престани да се притесняваш!“. Само това. Часове наред. Накрая буквално ми писна да го слушам. И затова изрекох: „Добре, господин Вътрешен глас! Разбрах посланието!“. И тогава изведнъж спря, като по магия!

— Брееей! — възкликвам, но в гърлото ми пак се образува познатата буца. — Това е… истинско чудо!

— И знаеш ли, че от тогава насам установявам, че нещата вече не ме тревожат чак толкова! — Тук мама поглежда часовника си и казва: — По-добре да вървя. Татко ти всеки момент ще докара колата. Искаш ли да те откараме?

— Не още. Ще се видим там!

Мама кимва с разбиране, след което се обръща и излиза. И когато чарлстонът преминава в друга мелодия от двайсетте, аз се облягам назад и се вторачвам в красивия гипсов таван. Признанието на мама все още кънти в ушите ми. Буквално виждам Сейди как се носи след нея, как не я оставя на мира, как отказва да се предаде.

Въпреки всички неща, които Сейди беше, направи и постигна, и за които знам, дори и сега имам чувството, че почти не съм я познавала.

Органният микс най-сетне приключва. Появява се жена в дълга роба и започва да гаси всички свещи. Аз се изправям, грабвам чантата си и се оглеждам. Църквата отдавна е празна. Всички са тръгнали към галерията.

Когато излизам от църквата и се озовавам в калдъръмения й двор, сноп слънчева светлина заиграва в очите ми и аз примигвам. Няколко души от гостите все още стоят на тротоара, говорят си и се смеят. Но точно до мен няма никой. Осъзнавам, че погледът ми се насочва към небето. Както впрочем се случва често напоследък. Все още.

— Сейди? — изричам тихо, може би по-скоро по навик. — Сейди?

Никакъв отговор. Както винаги.

— Браво на теб! — От нищото до мен се материализира Ед и ме целува страстно по устните. Стряскам се. Къде е бил през цялото време? Да не би да се е криел зад колоните? — Забележително! Всичко! Не можеше и да бъде по-добре! Много се гордея с теб!

— О, благодаря! — изчервявам се от удоволствие. — Мина добре, нали? И толкова хора дойдоха…

— Повече от добре! Удивително! И всичко — благодарение на теб! — Докосва нежно бузата ми и тихо допълва: — Готова ли си да отидем в галерията? Казах на майка ти и баща ти да тръгват и че ние ще ги настигнем.

— Разбира се! — Усмихвам се. — Благодаря, че ме изчака! Просто имах нужда от няколко минути насаме.

— Няма проблеми.

Когато тръгваме към вратата от ковано желязо, отвеждаща към улицата, той преплита пръсти в моите и аз стискам лекичко ръката му. Вчера, съвсем неочаквано, докато вървяхме към църквата за репетицията на службата, Ед най-небрежно ми заяви, че удължава престоя си в Лондон с шест месеца, защото иначе щял да изгуби застраховката на колата си. А после ме погледна многозначително и ме попита дали имам нещо против да поостанел още малко на Острова.

Аз се престорих, че мисля, през което време основната ми задача бе да скрия еуфорията си. После казах „да“, защо да не се възползва от застраховката на колата си. И той се ухили. А после аз се ухилих. И през цялото време пръстите на ръката му бяха преплетени в моите.

— Та… с кого по-точно говори преди малко? — подмята той. — Имам предвид, когато излезе от църквата?

— Какво?! — слисвам се аз. — С никого, разбира се! Хммм… колата наблизо ли е?

— Защото ми прозвуча… — не се предава той, — прозвуча ми като „Сейди“!

Удар на сърцето мълчание, докато наглася чертите си в подходящото озадачено изражение.

— Счуло ти се е, че съм казала Сейди! — Засмивам се, за да му покажа колко абсурдна е тази идея. — И защо да го казвам, а?

— И аз точно това си казах — отбелязва Ед, все така спокойно. — Казах си: „И защо ще казва точно това?!“.

Добре де, ясно. Няма да се откаже толкова лесно.

— Може пък да е от британския ми акцент! — провиквам се в прилив на вдъхновение. — Може би си ме чул да казвам: „Сайдкар“, искам още един „Сайдкар“!

— „Сайдкар“, значи. — Ед се заковава на място и ме поглежда изпитателно. Събирам сили и успявам да го погледна с широки, невинни очи. Напомням си, че той не може да чете мисли. Дори и аз не мога да чета мисли! — Тук има нещо! — изрича накрая той и поклаща глава. — Нямам представа какво е точно, обаче знам, че има!

Сърцето ми претупва. Ед знае всичко за мен — и дребните, и важните неща. Може би трябва да знае и това. В крайна сметка — той беше съществена част от него.

— Да, има — кимвам аз. — Наистина има нещо. И ще ти разкажа за него. Някой ден.

По лицето на Ед се разлива усмивка. Той плъзга поглед по оригиналната ми рокля от двайсетте, огърлицата с мънистата, навитата ми на старовремски ролки коса и перата, които подскачат над главата ми. И очите му омекват.

— Хайде, ела, момиче на двайсетте! — Хваща ръката ми и ме притиска към себе си. — Ти защити достойно паметта на твоята пралеля! Жалко, че тя не видя всичко това!

— Така е — съгласявам се. — Много жалко.

Но докато вървим към колата, аз си позволявам още един, последен поглед към празното небе над главите ни. Все си мисля, че го е видяла.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.